49 
menhængende udbredelse over Vestlandets ydre kyststrækning, fra 
de bjergfulde landskaber indenfor Egersund omtrent til Søndmøre, 
nogle arter ogsaa lidt sydligere og enkelte arter meget spredt nord- 
ligere til det sydlige Nordland. For en del arters vedkommende er der 
tydelige og ofte store sprang i udbredelsen — dette er netop tilfældet 
med nogle af de merkeligste arter, med dem, som har den mest eks- 
klusive udbredelse overhovedet — medens feltet for andre arter er 
mere sammenhængende. 
Det fremhæves ofte som en merkelighed ved denne atlantiske flora, 
at den ,ikke engang" gaar ind i de dybere fjorde paa Vestlandet. 
Her inde ved fjordbunden findes en ganske anden flora af mere østlig 
karakter, med de varmeelskende boreale planter i urerne og paa lig- 
nende passende steder. Dette forhold synes imidlertid at have sin 
naturlige grund deri, at den atlantiske flora ikke taaler streng vinter- 
kulde og derfor er bundet til de strøg, hvor den mildnende indflydelse 
af stor regnmængde gjør sig gjældende. Som bekjendt skyldes den 
relativt høie aarstemperatur paa Vestlandet hovedsagelig regnets dæm- 
pende indflydelse paa vinterkulden, mens sommervarmen er omtrent 
normal efter beliggenheden eller endog lidt mindre, end den ,burde" 
være. Den paafaldende forskjel i vegetation ved kystranden og i 
fjordbundene er ogsaa ledsaget af en ikke mindre paafaldende forskjel 
i regnhøide, fra den abnormalt høie, om tropiske forhold mindende 
regnhøide af 2000 mm. eller endog mere mangesteds paa kystfjeldene 
til den forholdsvis lave af 500 mm. eller mindre inde ved bunden af de 
dybere fjorde. Hermed hænger det sandsynligvis sammen, at saa 
- mange af disse karakteristisk atlantiske planter pludselig forsvinder, 
naar man kommer over i det tørrere strøg paa Nordmøre eller noget 
sydligere. Samme grund er der sandsynligvis ogsaa for den merke- 
lige omstændighed, at flere af disse planter med subtropiske slegtskabs- 
forhold findes paa fjeldene og ofte kun der. Det er aabenbart denne 
omstændighed, som har været en af aarsagerne til, at dr. Hansen har 
faaet det indtryk, at de atlantiske levermoser er af saa haardfør natur, 
at de kan have overlevet den sidste istid. Forholdet kan imidlertid 
forklares saaledes, at de egentlig tilhører et fugtigere klima, end det 
vi nu har, og at de efterhaanden, som det gik tilbage med fugtigheden, 
har tyet op paa fjeldsiderne, hvor nedbøren og taagedannelsen er rige- 
ligere. I de nedre regioner har de kanske kunnet holde sig: paa de 
mere beskyttede steder, hvor solens og vindens udtørrende indflydelse 
Naturen 1908. 4 
