50 
vankeligere gjør sig gjældende. Det er netop paa saadanne steder, 
man nu finder dem. Ogsaa paa enkelte steder langt inde i fjordene 
findes de, men da kun, hvor de lokale forhold medfører en rigelig ned- 
bør. Dette taler ogsaa for, at de i en foregaaende fugtigere periode 
har havt større udbredelse, maaske med absolut sikkerhed, naar man 
tar i betragtning den i og for sig merkelige omstændighed, at de mest 
karakteristiske af disse atlantiske levermoser nutidags neppe er istand 
til at udbrede sig nævneværdig, da de ikke længere frembringer sporer 
og som regel heller ikke ,yngleknopper". dJeg tænker her særlig paa 
en af vore vakreste og mest karakteristiske levermosarter, Scapania 
ornithopodioides (S. planifolia), der som regel kun findes paa fjeld- 
siderne paa de ydre kystfjelde, rigtignok udbredt over hele det atlan- 
tiske felt, men med tydelige og ofte store sprang i udbredelsen. I de 
indre fjordegne er den meget sjelden og kun fundet paa steder, hvor 
der er stor fugtighed, og hvor der ogsaa findes adskillige andre atlan- 
tiske arter. 
At denne Scapania og de andre ,subalpine" atlantiske levermoser 
ikke er fjeldplanter i egentlig forstand, viser sig f. eks. ogsaa tydelig 
derved, at de pludselig forsvinder i en ikke stor høide, omtrent ved 
500 å 600 meter, sammen med de andre atlantiske karakterplanter, 
næsten altid for at give plads for en yderst triviel, ensartet vegetation 
af subarktiske planter. 
Lad os et øieblik antage, at denne sydlige atlantiske flora virkelig 
havde kunnet overleve den sidste istid. Vilde den da have havt den 
udbredelse, den har nu? Da det isfrie land paa Vestkysten har været 
smalt, maatte den af en eller anden grund have foretrukket denne 
bjergfulde og i istiden vel temmelig barske kyststrimmel for det lavere 
og forholdsvis brede isfri kystland nordover.) At den skulde have 
været udbredt paa denne nordlige landstrækning sammen med den 
arktiske flora for saa siden at trække sig sydpaa i samlet flok uden at 
efterlade spor, er meget usandsynligt. Heller ikke kan den spredte fore- 
komst af enkelte arter til det sydlige Nordland naturlig tydes som en 
levning af en fordums stor udbredelse der, ialfald med langt mindre 
ret, end den spredte forekomst af ,subatlantiske" planter fra Arendal 
til den svenske vestkyst kan tydes som rester af en engang sammen- 
1) Om man ikke lægger særlig vegt paa hypothesen om det brede isfri 
kystland, vil man vel alligevel paa de samme steder kunne vente det først frem- 
dukkende isfri land. 
