52 
imidlertid at bemerke, at denne forklaring dels frembyder en stor 
geologisk vanskelighed og dels vil have til følge — saavidt jeg kan 
forstaa — at den arktiske flora maa have indvandret nogenlunde paa 
østsiden af landbroen og derfra have spredt sig væsentlig sydover og 
opover langs Skagerakkysten, efterhvert som denne blev isfri, mens det 
netop er paa disse kanter, at Stejnegers ,arktatlantiske" planter mang- 
ler, mens det vilde passe bra, saavidt jeg kan se, om de omvendt. var 
indkomne paa Atlanterhavssiden. 
Hertil kommer imidlertid, som sagt, den store geologiske vanske- 
lighed, at geologerne synes at være enige om at henlægge Østersjøens 
forbindelse med Ishavet til det stadium efter den store istids maks- 
imum, epiglacialtiden eller indsjøperioden, da landet laa mest neddyk- 
ket og adskillig lavere end nu, saa man paa den tid neppe kan antage 
nogen landforbindelse med Skotland. Rigtignok antyder Stejneger en 
forklaring, hvorefter man samtidig kunde have en betydelig sænkning 
i øst og en tilsvarende, lige betydelig stigning i vest — mere herom 
senere —; men dels vil dette vanskelig blive akeepteret af geologerne, 
dels er hermed indvandringen forskudt til tiden efter den store istids 
maksimum. 
Stejneger bemerker meget rigtig, at naar spørgsmaalet er om en 
landforbindelse, vil planterne ikke have den samme bevisende vegt som 
dyrene, men snarere angive retningen for indvandringen, mens lamd- 
dyrene i tilfælde beviser, at der har været uafbrudt sammenhæng over 
land. — Paa dette vigtige punkt er jeg fuldstændig enig i Stejnegers 
slutninger, og jeg tror, botanikerne overhodet let kan blive enige om, 
at der er en overveiende sandsynlighed for, at den atlantiske flora er 
indvandret fra vest og sydvest over Skotland og øerne nordenfor. Paa 
den anden side forekommer det mig — af de ovenfor fremførte 
grunde — meget usandsynligt, at disse planter har kunnet overleve den 
sidste istid (i vort land), hvorfor jeg maa antage, at de er postglaciale, 
hvad ogsaa dr. Hansen mener om hovedmassen af den atlantiske flora. 
Derimod finder jeg det sandsynligt, at Stejnegers arktatlantiske planter, 
altsaa Willes grønlandsk-arktiske element, er interglaciale, ialfald en 
del af dem. 
Herved tror jeg forøvrig ikke, man bør regne for meget med det 
brede isfri land nordpaa. At dømme efter den finske geolog Tanners 
undersøgelser i Finmarken (1906) synes der at være sandsynlighed for, 
at ogsaa her har landisen under den sidste istid dækket hele landet. 
