58 
nemlig, at beboerne ikke udelukkende var skjælædere, de levede ogsaæ 
ai jagt og fiskeri. Hunden sad og vogtede ogsaa udenfor stenalders- 
menneskets simple bosted, og dens kjød blev spist. Om renen allerede 
da var husdyr er ikke godt at si, men paa bæveren har de ialfald 
maattet gjøre jagt. Rimeligvis har de ogsaa formaaet at dræbe elgen, 
omendskjønt den øks, som fandtes i dyngen, kunde være gjort af et 
fældt elghorn. Men fiskeriet har utvilsomt været en vigtig nærings- 
vei, og et minde om dette stenaldersfiskeri er det snøresøkk, som laa 
blandt skjæl og andet affald. 
Af forskjellige grunde har det sin interesse at bestemme strand- 
linjens beliggenhed i forhold til den gamle boplads. I sin bekjendte 
bog, Landnåm i Norge, firemsætter dr. Andreas Hansen den me- 
ning, at bopladsen ved Stenkjær nærmest maa regnes til jernalderen. 
Denne mening kan imidlertid neppe opretholdes. Thi selv om man 
saa bort fra de rent arkeologiske fund, der har ledet til en stenalders 
datering, er der ogsaa andre grunde, som gjør en saadan antagelse 
umulig. De skjæl, som fandtes i dyngen, peger bestemt mod gun- 
stigere klimatiske forhold end de nuværende. Og at vort land har 
havt en saadan tid (tapestiden) med bedre eksistencebetingelser for syd- 
ligere dyr, saasom østersen, er godtgjort særlig ved prof. Brøggers 
grundlæggende undersøgelser i Kristianiafeltet. I Landnåm gjør og- 
saa Andreas Hansen stor brug af denne milde periode, som han for- 
øvrigt henfører til broncealderen. Senere har Brøgger paavist, at 
havets stand ved Norges sydkyst i tapestiden svarer til en forholdsvis. 
tidlig del af den yngre stenalder, mens havets niveau under bronce- 
alderen paa langt nær rak saa høit op. For Trøndelagens vedkom- 
mende har K. Rygh paa gaarden Todnes i Sparbuen, ikke langt fra 
Stenkjær, paavist broncealders røser ned til omtrent 20m. over mid- 
delvandstand. Rygh finder det endog meget sandsynligt, at sænknin- 
gen mellem to komplekser af røser ikke har været overflydt, da røserne 
opkastedes, og denne sænknings største høide ligger 12.5m. o. h. I 
ethvert fald kan der ikke være tale om, at Trondhjemsfjorden saa sent 
som i broncealderen har gaaet til Vaag i Snaasen, som nu ligger 1 
omkring 30 meters høide. 
Rent a priori skulde det synes være en rimelig antagelse, at 
folk, som i væsentlig grad var henvist til at leve af sjøen, valgte sin 
boplads ganske nær strandlinjen. Og hvad specielt bopladsen ved 
Stenkjær angaar, skal jeg forsøge at paapege et par fakta, som begrun- 
