63 
i begge øren. Hullerne gaar ikke helt igjennem, idet huden paa yder- 
siden ikke er helt gjennembrudt. Incisionerne er ikke lige paa begge 
sider, det paa venstre øre er længere og dybere end paa høire. Kun 
et yderst tyndt hudlag staar igjen, ellers vilde det gaa helt igjennem. 
Det synes altsaa ikke paa den ydre side af øreflippen. 
Det merkelige er, at min hustru først i 21-aarsalderen lod gjøre 
huller til sine ørenringe. Derimod har baade hendes mor og mormor 
baaret ørenringe, og der er i den familie en meget sterk nedarvings- 
evne. Det er muligt at dette ikke er noget ualmindeligt tilfælde, at et 
led overspringes. I min fars familie er de kaphændte, hos mig er der 
en antydning, idet jeg med lethed bruger venstre, en af mine døtre 
ær i høi grad kaphændt, nærmer sig til kjevhændt. Den slags arv er 
jo hyppig, men at en ydre beskadigelse nedarves ogsaa hos mennesker, 
er kanske ikke fuldt saa almindeligt. Dr. Olav Johan-Olsen. 
Nordiske stenaldersskulpturer. Over dette emne, som vil være 
»Naturen*s læsere noget bekjendt fra en tidligere artikel i dette tids- 
skrift (A. W. Brøgger: Elg og ren paa helleristninger i det nord- 
lige Norge, ,Naturen* 1906, s. 356), har dr. Oscar Almgren givet 
en udmerket udredning i sidste hefte af ,Fornvånnen". Foraiteren 
sammenstiller en række smaa billedfremstillinger fra Sveriges sten- 
alder; en elgfigur og et elghode fra en boplads i Uppland, og en ben- 
kam fra Gotland med et dyrehode — sandsynligvis hundehode — og 
et menneskeansigt ret en face. Hundehodet paa denne kam er af 
samme form som et dyrehode, der findes som afsluttende ornament 
paa en del tveeggede knive af skifer, der ogsaa kjendes fra Norge 
(Fortidsforeningens Aarsberetning, 1896, s. 102, fig. 6). 
Et lidet, meget simpelt udført menneskeansigt af rav, som meget 
ligner menneskeansigtet paa benkammen fra Gotland, er fundet i Ve- 
stergøtland, det vestligste findested for disse smaa billedverker. — 
Denne stenalders smaakunst har intet tilsvarende i Vestskandinaviens 
og Vesteuropas stenalder; derimod har den nære tilknytningspunkter 
mod øst. I Finland, Østpreussen, Polen og Rusland findes der en 
mængde lignende billeder, smaa fremstillinger af mennesker og dyr i 
rav, drypsten, ben, ja endog i flint. Naar denne kunst optræder i 
Sveriges stenalder, skyldes det uden tvil forbindelser østover. Et 
merkeligt forhold er det, som Hoernes har paavist (Urgeschichte 
der bildenden Kunst), at en analog forskjel mellem øst og vest ogsaa kan 
paavises i Sydeuropa. Mens hele Vesteuropas høitstaaende stenalders 
kultur er overordentlig fattig paa billedfremstillinger, finder vi i Øster- 
- rig, Ungarn, Bosnien, en og Rumænien smaa billeder af menne- 
sker og dyr i lere, sten og ben; afstanden herfra er ikke lang til de 
primitive billeder fra de ældste lag i Troia og andre tidlige fund fra 
de østre middelhavslande. At der her er en forbindelse mellem det 
nordlige og det sydlige omraade i Østeuropa synes forfatteren sikkert, 
og den lille studie kaster saaledes nyt lys over hele Østeuropas sten- 
alder, der i sine forgreninger strækker sig dybt ind i Sibirien. Der- 
imod tør forfatteren ikke indgaa paa spørgsmaalet om, hvorvidt disse 
