80 
røie i Evanger-, Vangs-, Lunde-, Mels- og Lønevandene. Lønevandet, 
det øverste af dem, ligger 71 m. o. h., altsaa noget under den øverste 
marine grænse. Muligens forekommer den ogsaa i Vetlevand, som 
ligger noget høiere end disse indsjøer, men dog ikke over den 
marine grænse. Derimod kan med sikkerhed siges, at den mang- 
ler i Opheimsvandet, som ligger 291 mi. o. h. eller ca. 200 m. 
over den marine grænse. I Haalandsdalen og nærliggende dal- 
fører i Fuse finder vi røie i Skjelbreds-, Vengs-, Henanger-, Skogs- 
eids- og Gjøenvandene, som alle ligger lavere end den marine grænse. 
Den øverste af disse indsjøer, Vengsvand, ligger 53 m. o. h., mens den 
marine grænse er 77.6—84.9 m. I de omliggende fjeldsjøer findes 
kun ørret. 
Ved Jondal i Hardanger har vi ingen maalninger af de øverste teras- 
Ser, men ved Rosendal er de ifølge statsgeolog Rekstad 94 m. o. h,, 
Ved Ænes i Mauranger 98 m., ved Bondhus 99.9 m. og ved Odda 96.5 m. 
For Jondals vedkommende kan derfor grænsen sættes til 100 m. o. h. 
Røie forekommer i dalens indsjøer kun i Birkelandsvand, som ligger ca. 
60 m. o. h. eller under det senglaciale trin. Det nærmeste vand oven- 
for, Espelandsvandet, 135 m. o. h., huser kun ørret. Mjøsen ligger 
som bekjendt 122 m. o. h., den øverste marine grænse ved Kristiania 
er ved 215 m., man har derfor antaget at Mjøsen og ogsaa flere andre 
af de store østenfjeldske indsjøer under den senglaciale periode har 
været havarme, saa meget mere da der i flere af dem er fundet en 
relikt fauna, særlig bestaaende af marine krebsdyr, saasom Mysis 
oceulta, Gammaracanthus relictus osv. I ,Om'de 
senglaeiale og postglaciale nivaaforandringer i Kristianiafeltet* (p. 187) 
hævder imidlertid professor Brø gger, at man af denne relikte dyre- 
verdens tilstedeværen i Mjøsen og de øvrige indsjøer ikke er berettiget 
at drage den slutning, at disse indsjøer engang har været fyldt af sjø- 
vand. For Mjøsens vedkommende viser en undersøgelse af lerlagene 
ved Minne, at da landet havde sin største nedsænkning, laa bræranden 
foran Mjøsen. Først da bræen trak sig tilbage, kunde dyrene ind- 
vandre, men da var landet allerede hævet saa meget, at havet ikke 
naaede direkte ind i Mjøsen. Ogsaa ved flere af indsjøerne i Bergens 
stift har bræranden i begyndelsen af den epiglaciale tid naaet frem 
foran dem og været direkte beskyllet af havet. Tydeligst og smukkest 
træder kanske dette frem ved Birkelandsvandet i Jondalen. Foran 
denne indsjø, ca. 19 minuters gang før vi kommer til den, ligger der 
