95 
ligesom de med forkjærlighed fortærer de saakaldte spiselige svale- 
reder; ved Rivieraen fortærer man som lækkerbisken sjøpindsvinenes 
eggestok. 
Af insekterne er det især to sorter der har nogen værdi som 
næringsmiddel, nemlig vandregræshoppen (Acridium migratorium) og 
larven af palmeskalbassen (Calandra palmarum), om end saavel reise- 
beskrivelser som ældre tiders litteratur viser at tallet af spiselige 
insekter er betydelig større. 
Fra skoledagene vil man huske hvorledes den af alle jorddyrkere 
saa frygtede vandregræshoppe tjente Johannes den Døber til føde i 
ørkenen, og den græske komediedigter Aristophanes siger endog et 
sted, at græshoppene smager bedre end kramsfugl. Eni 1750 i Tysk- 
land udkommet bog fortæller, at de skal være bedst enten stegt i smør 
eller nedlagt i pepper og eddik — de skal da smage som krebs eller 
sild —, men i Europa synes man dog aldrig rigtig at have vænnet sig til 
denne spise, tiltrods for at man flere gange under hungersnød eller i 
misvekstaar saa den sterkt anbefalet. 
Araberne derimod anser en græshoppesverm for en af Allah sendt 
gave, og blandt araberne findes kanske de folk, som allerede af Strabo 
omtales som græshoppeædere (omkring Kr. fødsel En anden gam- 
mel forfatter fortæller om en hær, som gik vild i den libyske ørken 
og holdt paa at sulte ihjel, da der pludselig viste sig en sverm vandre- 
græshopper; disse reddede hæren fra hungersdøden. 
Middelalderens forfattere havde ofte vanskelig for at tro, at man 
virkelig spiste græshopper, og vi ser dem derfor forklare, at de i 
bibelen omtalte græshopper var firbente pattedyr, eller fugle, ja ind- 
til ganske nylig blev det paastaaet af en tysk forfatter, at Johannes den 
Døber havde ernæret sig, ikke af dyr, men blot af frugterne af Johannes- 
brødtræet. 
Ligesom vandregræshopperne har været spist og endnu spises, 
særlig af fattigfolk i de muhammedanske lande — og derom er der 
ingen tvil —, saaledes fortælles det ogsaa, at andre nærbeslegtede store 
græshoppearter (Cyphorramma gigas og andre) steges som pølser og 
spises af Brasiliens og Vestindiens indfødte. Men da disse arter 
imidlertid er svært tørre og smagløse, foreligger her kanske en for- 
veksling med den egte vandregræshoppe, der som bekjendt ogsaa findes 
i Amerika. 
Palmeskalbassens larver kaldes af indianere og kreoler ,cabis- 
orme* og er endnu en søgt lækkerbidsken i Brasilien og Guyana. 
De findes i utallige mængder paa den saakaldte palmekaal (Areca 
oleracea), der er en meget almindelig udbredt plante. Man hugger 
stammen over og gjør store snit paa langs i den, for at skalbasserne 
kan trænge ind i det indre; her lægger de saa sine eg, hvoraf der ud- 
vikler sig fingertykke orme, to tommer lange og ganske hvide med 
sort hode. Disse orme blir enten kogt i gryde eller stegt paa spid 
over ilden, og skal være en baade fortræffelig og delikat ret, ,naar 
man bare har overvundet den første naturlige modvilje mod dem*, som 
en reisende skriver. De spises gjerne med ristet brød, salt og pepper. 
Saavel om alle sydamerikanske indianere som om de fleste 
