102 
men den forvilder sig engang imellem ud til det aabne Jæderen. I 
ældre tider har den havt en meget større udbredelse over hele landet. 
Bæveren findes heller ikke paa Jæderen nutildags. Denne gnaver 
er nu meget lidet udbredt i Norge, idet den kun findes i elvedistrik- 
terne i Kristianssands stift, med Fa i Mandalsvasdraget. Som 
prof. R. Collett har vist, har den været udbredt i Norge helt til 
den russiske grænse. Gaupe, bjørn, skogmaar og elg viser 
ved sin tilstedeværelse i dyngen, at der maa ha været ikke saa lidet 
skog paa Jæderen i ældre stenalder. De findes selvfølgelig ikke her 
nutildags. Forekomsten af grønlandssæl er ganske merkelig, da 
denne art er arktisk. Imidlertid foretager den som bekjendt ofte 
vandringer sydover fra sit ishavshjem ; saaledes blev den vaaren 1903 
bemerket helt nede ved Jylland. Der fandtes ogsaa levninger af den 
i de danske kjøkkenmøddinger. 
Overraskende er imidlertid forekomsten af vildsvin ogilder 
paw Jæderen i ældre stenalder. Indtil for ikke længe siden har man 
i almindelighed været paa det rene med, at nordgrænsen for disse to 
arter har været i Danmark. Det er derfor i mere end én henseende 
interessant at det nu kan paavises, at de virkelig har levet i Norge. 
Først og fremst vækker det megen opmerksomhed, at vildsvinet 
kun en enkelt gang er fundet paa vestkysten af Sverige nordenfor 
Skaane; i Norge er det overhovedet aldrig fundet før, hvorved der 
saaledes blir en stor hiatus mellem Jæderfundet og fundene i de 
skaanske torvmyrer. Man skulde derfor til en begyndelse kunne 
tænke paa en direkte indvandring fra Jylland til det sydlige Norge. 
Denne mulighed er drøftet i min afhandiing om Vistefundet i Stav- 
anger Museums aarsberetning 1907, der udkommer om kort tid, men 
maa, saavidt jeg ser, forkastes. Der findes ialfald for tiden inte-- 
somhelst bevis herfor. I forbindelse med dette spørgsmaal er det af 
interesse at kaste et blik paa dr. Stejnegers hypotese (1907) om 
indvandringen af det atlantiske fauna- og flora-element til vestlandet, 
paa en hypotetisk landbro i interglaeial eller postglacial tid mellem 
Skotland og Søndmørstrakterne. Det er særlig dyr som fjordhesten og 
hjorten, som fører dr. Stejneger til denne antagelse. Fra geologisk 
side seet er hypotesen neppe sandsynlig; men bortseet herfra vil den 
ikke strække til at forklare disse forhold. Enten er nemlig landbroen 
interglacial, hvorved hjorten maatte have overlevet den sidste istid 
langs den norske vestkyst. Dette er ikke muligt med det kjendskab, 
