115 
tilbage; for hvert tiaar, som gik i arkeologien, kom der nye fund, der 
førte det ældste bebyggelsestrm længere tilbage. Under den sidste 
istid levede der i store dele af Mellem- og Sydeuropa en stenalders- 
befolkning, hvis levninger er kjendt særlig fra de berømte hulefund 
og andre vigtige fund, af hvilke det fremgaar, at renen spillede 
hovedrollen for disse mennesker. Eftersom ismasserne svandt, drog 
imidlertid ogsaa renen nordover og de mellemeuropæiske stenalders- 
mennesker maatte nøie sig med andre dyr; i særdeleshed kom hjorten 
til at spille en vigtig rolle. Man faar, om man vil, en hjortetid, der 
er yngre end rensdyrtiden, og som efter en række franske forekomster 
har faaet forskjellige navne. Denne vigtige periode danner overgangs- 
tiden mellem den paleolitiske stenalder og den neolitiske. Hvor dens 
rødder egentlig har været, er et endnu dunkelt og vanskeligt spørgs- 
maal. Den findes repræsenteret i Syd- og Nordfrankrige, Skotland, 
Ægypten og i sydrussiske egne. Det er fra denne hjortetid, eller, 
som dens videnskabelige navn lyder: Asylienstadiet, at de ældste 
minder om menneskelig beboelse i Norden findes. En dansk forsker, 
dr. G. Sarauw, blev den første, der forstod betydningen af en række 
torvmyrfund i Sjælland, Skaane samt i de østlige Østersjølande og efter 
en mønstergyldig undersøgelse at en boplads i torvmyr paa Sjælland 
opstillede en ældste stenalder i Norden, eqvivalent med dette Asylien- 
stadium og repræsenteret ved en jægerkultur, hvis centrum var i 
Sjælland—Skaave med nogen udbredelse i Østersjøprovinserne. Paa- 
faldende var det, at denne jægerkulturs spor ikke fandtes andre steder 
i Skandinavien end de nævnte. Videre iagttoges det, at disse 
spor oftest faudtes i torvmyrer, hvorved det kunde fastslaaes, at 
man væsentlig havde holdt sig til indsjøerne. Denue nordiske jæger- 
kultur i Asylienstadium har efter al sandsynlighed udbredt sig fra de 
sydøstlige dele af Europa, og paa grund af de særegne naturforhold 
i Skandinavien dengang, kan det saaledes forklares, at den ikke fik 
synderlig større udbredelse. Det kan nemlig vises, at Asylienstadiet 
indtræffer i den senere del af den danske fastlandstid, ancylus- 
sjøens tid, da Østersjøen var en stor indsjø, idet Skaane og Jylland 
var landfaste med hinanden. (Jfr. herom Naturen 1907 p.4). Denne 
tid er videre karakteriseret ved furuen som det skogdannende træ, og 
ved at der i Danmark levede tiur og elg, som forlængst er forsvundne 
derfra nu. I slutningen af ancylustiden indvandrede mere varmekjære 
)lanter og dyr, eken og uroksen, og med denne tid forandredes 
I 2 g 
