132 
Ikke destomindre har den anskuelse, at brevduernes sikkerhed i at 
finde den korteste vei til sit slag beroede paa særlige ,retningsorga- 
ner”, at de altsaa besad en speciel ,retningssans*, været forfægtet 
af fremragende naturforskere. Saaledes fremsatte professor Exner 
for endel aar tilbage den anskuelse, at de saakaldte otholiter i øre- 
labyrinten var et saadant organ, hvis bestemmelse var at registrere 
retningen under dyrets forskjellige bevægelser, en anskuelse som han 
imidlertid paa grund af overbevisende forsøg med veltrænede duer 
senere har forladt. 
ret- 
ningssans" adskillige tilhængere, og det er ikke ret længe siden, at en 
Tiltrods herfor har imidlertid endnu teorien om en særlig , 
lignende anskuelse ogsaa blev fremsat med hensyn til visse insekters — 
humlers og biers — orientering, som nemlig i mange henseender frem- 
byder adskillig lighed med duernes, rigtignok med den forskjel, at 
det omraade, inden hvilket disse lavtstaaende dvrearter er istand til 
at orientere sig, er af saa meget ringere udstrækning. 
Skjønt vi ikke er berettiget til med vort endnu høist mangelfulde 
kjendskab til de i naturen raadende kræfter helt at afvise tanken paa 
endnu ukjendte kraftformers indflydelse ved dyrenes orientering, bør 
vi dog vel vogte os for at indføre saadanne, hvor det gjælder at for- 
«klare os kjendsgjerninger, som lige saa godt, ja endog bedre, lader sig 
tyde uden deres hjælp. 
Antager vi, at duerne besidder et særligt ,retningsorgan*", eller 
at deres nervesystem er istand til at reagere paa kræfter, som ligger 
udenfor vor erfaringskreds, saa maa vi tillige forudsætte, at dette 
organ eller disse kræfter maa virke sikkert og paalideligt indenfor det 
rumomraade, duernes flugt i almindelighed omspænder; thi ellers 
vilde nytten af en saadan indretning være i høieste grad problematisk. 
Erfaring viser imidlertid, at dette aldeles ikke holder stik. 
Enhver duelibhaber ved, at dersom han transporterer en fuldt 
flyvedygtig ungdue, der ikke tidligere har været udenfor slaget, til en 
afstand af eksempelvis 5 kilometer og derpaa sætter den i frihed, er 
han saa temmelig sikker paa at miste den; det vil ialtfald bero paa 
et rent tilfælde, om den efter lang omtumlen finder tilbage. Den 
erfarne dueopdrætter vil heller aldrig bære sig saadan ad ved tæm- 
ning af sine ungfugle, saafremt han da ikke ønsker at gjøre det som 
forsøg for at overbevise andre om denne fremgangsmaades umulighed. 
Han ved nemlig saa godt, at naar en due for første gang er udenfor 
det snevre rum, hvor den er født, saa maa den have tid og anledning 
