141 
draget er gjengivet i ,Naturwissenchaftiicbe Wochenschrift" VI. bind, 
1907). 
Efter at have pegt paa modsætningerne, saaledes som de her er 
omtalt kortelig, gaar han til at undersøge det fysiologiske grundlag 
for den bildende kunst. Ved direkte efterligning af en naturgjenstand, 
f. eks. et dyr, foregaar der da følgende proces: De fra dyret i øiet 
indfaldende straaler irriterer nethinden (I), og herfra føres irritationen 
til første station i synsnervebanen i mellemhjernen (II), herfra atter til 
storehjernens synssfære (III). Dette er den sensoriske del, iagt- 
tagelsen. Ved reproduktionen gaar nu irritationen fra synssfæren til 
de bevægelsesforestillinger (IV), som er nødvendige for tegningens ud- 
førelse, og derfra til de tilsvarende bevægelsescentra (V), som leder 
videre fra storehjernen over den motoriske station i rygmarven (VI) 
til de nødvendige muskler i arm og haand. Dette er den moto- 
riske del af forløbet, tegningers udførelse. Denne udførelse fuld- 
endes ved tegning efter naturen under stadig kontrol af de givne syns- 
indtryk og korrigeres tillige af disse. Tegningen blir da en efter øvel- 
. sens grad mere eller mindre naturtro gjengivelse af det seede. Der- 
ved opstaar en helt igjennem fysioplastisk kunst, 
d. v. s. en kunst, der søger at gjengive naturen som den er. 
Men allerede ved den direkte gjengivelse efter naturen trænger 
der sig efter omstænådighederne momenter ind, som er egnet til at for- 
virre naturtroheden. Enhver, der har lidt erfaring i mikroskopering 
af mere komplicerede objekter, vi! have iagttaget, hvor let man ved 
gjengivelsen af det seede kan faa ind meget i tegningen, som over- 
hovedet ikke findes i objektet. Der trænges den allerskarpeste kri- 
tiske kontrol til at undgaa detts.  Hvori kan det ligge? Utvilsomt 
deri, at man ved alle sammensatte synsindtryk altid kun iagttager be- 
stemte bestanddele af objektet med bevidsthed, ikke alt, som befinder 
sig i øiets synsfelt. Men nu er sammenhængen af de virkelig 
lagttagne elementer nødvenuig for den billedlige gjengivelse, og saa 
udfylder man det manglende. Den kritiske tegner vil udfylde efter 
fortsat, fornyet iagitagelse. Den mindre samvittighedsfulde vil tage 
tilhjælp iagttagelser fra andre tilfælde, hvorved han ødelægger den 
specielle iagttagelse af det netop foreliggende eksemplar. Heri ligger 
kilden til afvigelser fra den virkelige, naturtro gjengivelse. Kun den, 
som oftere har tegnet efter mikroskop og kritisk har kontrolleret sig 
selv, ved hvor uhyre stor fristelsen er til ganske uvilkaarligt at lade 
sine egne abstrakte forestillinger om objektet flyde med ind i tegnin- 
