142 
gen, istedetfor de rene iagttagelser. I skemaet vilde denne faktor 
kunne fremstilles saaledes, at der mellem synssfærens station (III) og 
bevægelsesforestillingerne (IV) skyder sig ind forskjellige associations- 
eller forestillingsomraader (A, B, OC), der har indflydelse paa den mo- 
toriske innervation. 
Spiller denne kilde til forvirring af naturtroheden allerede ved 
den direkte billedlige gjengivelse af naturen en vis rolle, saa ud- 
folder den egentlig først sin betydning i fuldt omfang, naar man 
tegner efter hukommelsen. I dette tilfælde reproduceres 
ikke indtrykkene direkte, men det er erindringsbilledet, som reprodu- 
ceres. Irritationen tager i dette tilfælde udgangspunkt i randomraadet 
af de optiske forestillinger og gaar herfra til de tilsvarende haand- 
bevægelsesforestillinger. — Derved kommer det ganske an paa, hvor- 
ledes forestillingen om vedkommende gjenstand er beskaffen, hvormeget 
der er udsprunget af virkelig iagttagelse og hvormeget af abstraktion 
og associativ kombination. De forestillinger vi har om de enkelte 
gjenstande er fuldstændig afhængige af vort associationslivs rigdomme, 
thi forestillingerne influerer gjensidig paa hinanden ved association. 
Paa den associative kombination af de enkelte forestillinger beror jo 
al tænkning. dJo rigere altsaa forestillingslivet er, desto større vil faren 
være for at erindringsbilledet om en gjenstand vil forandres ved asso- 
ciationer fra forskjellige sider, altsaa ved utallige faktorer, som ikke 
har sin rod i den umiddelbare iagttagelse af gjenstanden. Den mo- 
toriske innervation blir her resultanten af talløse associative processer 
i de store forestillingsomraader. Derfor vil i tegningen ikke det rene 
erindringsbiliede af gjenstanden komme til udtryk, men alt, hvad teg- 
neren ved og tænker om gjenstanden. Der udvikles altsaa, i 
modsætning til en fysioplastisk, en ideoplastisk 
kunst 
Ved eksperimenter og iagttagelser paaviser nu professor Ver- 
worn, hvorledes alle barnetegninger er ideoplastiske. Et barn teg- 
ner f. eks. en hest, devs hoved, man, bagdel, hale, ben o. s. v., men 
det hele blir alligevel ingen hest. En vogn tegnes f. eks med hjulene 
seet fra siden og kassen seet ovenfra. Typisk ideoplastiske er videre 
f. eks. broncealdershelleristningerne, de ægyptiske menneskefigurer, 
hvor benene og ansigtet tegnes i profil, mens ølnene og kroppen tegnes 
en face. Videre er de fleste nulevende naturfolks kunst ideoplastisk 
