186 
der i mine egne tanker, er jeg pludselig bleven revet ud af mine betragt- 
ninger ved dens skarpe skurrende varselsskrig, idet den selv forskræk- 
ket har grebet til vingerne og skyndsomt har søgt skjul mellem urens 
stenblokke. Og hver gang har jeg spurgt mig selv, hvad der vel kunde 
bevæge denne muntre gjærdesanger, der synes saa vel tilfreds med 
livet ved den befærdede landevei, til at slaa sig ned paa det øde snau- 
fjeld mellem sneskavler og grus eller midt i urens trøstesløse kaos. 
Og svaret herpaa var ikke saa let at finde. 
Ser vi paa fuglen selv, saa synes den os ikke meget skikket for 
et ophold deroppe i høifjeldets ødemarker, hvor den endog midt i ruge- 
tiden kan risikere at blive overrasket af veritable snedriver. — Dens 
krop er rigtignok ganske kraftig bygget, men nebbet er tyndt og fint, 
og benene er smekre, letbyggede, næsten som hos linerlen, med hvilken 
den forøvrigt har meget tilfælles baade i udseende og levemaade. 
Farvedragten er igrunden ret smuk. Hovedet og ryggen er aske- 
graa, panden, en streg over øiet samt overgumpen og en del af halen 
hvid, halens midtre og yttre dele er sort ligesom vingerne og en streg 
gjennem øiet, mens halsen og underkroppen er lyst rustfarvet og 
hvidgraa. Hunnen har oversiden mere mørk med rustrød anstrygning 
og halsen og de undre kropsdele livlig rustfarvede, ligesom stregen 
gjennem øiet hos hende er mindre og smalere end hos hannen. 
Betragter vi denne lille sanger lidt nøiere, saa vil vi snart komme 
paa det rene med, at den saavel i sin farvedragt som 1 sine livsvaner 
paa det nøleste er afpasset for livet i det øde stenede terræn, ja, vi 
finder inden den norske fugleverden overhovedet ingen anden fugl, 
som paa en saa fortrinlig maade passer ind 1 disse naturforholde som 
netop denne vor gode kjending fra landeveiens stengjærder. 
For helt ud at forstaa dette maa vi imidlertid betragte fuglen i 
dens naturlige omgivelser, helst paa gjærdestenene eller mellem de 
løse stenblokke paa en bergskraaning. Og vi maa ikke blot se den sidde 
stille paa en sten eller en klippeskrænt, skjønt vi allerede da faar 
anledning til at konstatere fjærdragtens farveoverensstemmelse med 
stenenes og bergets farveschatteringer; vi bør helst ogsaa se den 
bevæge sig paa denne baggrund; thi først da faar vi et rigtigt begreb 
om, hvordan dens fortrinlige forklædning virker sammen med denne 
fuglearts eiendommelige bevægelsesmaade. 
Jeg har mange gange havt anledning til at iagttage stendulpen 
under de mest forskjellige omstændigheder; men i intet tilfælde har 
dens fortrinlige tilpasning til terrænnet traadt saa skarpt frem, som 
