187 
naar jeg saa den mod en sterkt skraanende ur, eller naar jeg fra en 
steil skrænt betragtede dens bevægelser i en dybde at 40—50 meter 
under mig. 
Dette er ogsaa rimelig nok; thi det er jo netop under saadanne 
forholde dette passive forsvarsmiddel skal virke. Stendulpens far- 
ligste fiender er nemlig de mindre rovfugle, taarnfalken, stenfalken 
og spurvehøgen, alle fiender, der truer den fra oven, og som i regelen 
kun vil faa dens overside at se, eller vil have anledning til fra luften 
at iagttage dens bevægelse i terrænnet. 
Naar stendulpen sidder i ro paa en sten eller paa den nøgne fjeld- 
grund vil man fra en høide af 30—40 meter neppe faa øie paa den, 
selv om man saa, at den slog sig ned der. Hvis man overhovedet 
kan skjelne den fra underlaget, vil man iethvert fald maatte indrømme, 
at dersom man ikke havde seet den sætte sig paa det paagjældende 
sted, vilde man aldrig have faldt paa at tro andet, end at det var en 
liden løstliggende sten man saa der. 
Det er imidlertid klart, at dersom stendulpen hævede sig til nogen 
betydeligere høide over underlaget, saa vilde denne farvelighed ikke 
komme den stort tilhjælp overfor de ovennævnte fiender; den vilde 
da alligevel være bleven seet af dem. Men netop her har vi hos denne 
fugl anledning til at se, hvorledes flere instinkter er udviklede i nøie 
overensstemmelse med de rent ydre tillempninger i farvedragten.  Sten- 
dulpens flugt er nemlig netop meget lav. For det meste hæver den sig 
kun meget lidet over terrænnet, sjelden stort over 2 meter, oftest langt 
mindre. 
Selv naar den fra en høitliggende siddeplads vil flyve ned til et 
lavere liggende punkt, sker dette sjelden ad den korteste vei, den rette 
linje mellem de to punkter, men flugten følger ogsaa i dette tilfælde 
terrænnets former, idet den som regel styrter sig ned langs fjeldsiden 
eller skraaningen og siden følger grunden i den ovenfor angivne hølde. 
Det er undertiden som om man saa en liden sten rulle ned over berg- 
skraaningen, og de knirkende og skurrende lyd, hvormed fuglen ofte 
ledsager sine bevægelser, bidrager end yderligere til at fuldstændig- 
gjøre illusionen. I virkeligheden er der intet denne fugls under- 
lige lyd og sangpræstationer har mindet mig mere om end smaasten, 
der triller nedover en fjeldside. 
Giver de her anførte kjendsgjerninger os end ikke nogen for- 
klaring paa, hvorfor stendulpen netop har udvalgt sig ødemarkerne 
til opholdssted, saa viser de os imidlertid, at dens optræden i vore 
