188 
fjeldstrøg ikke er nogen tilfældighed, men at denne fugl gjennem 
meget lange tidsrum maa have beboet netop den slags lokaliteter. 
Thi det er utvilsomt, at alle disse tillempninger maa have udviklet 
sig gjennem en uoverskuelig række generationer, hvis specialitet det 
netop har været at udnytte disse ugjestmilde dele af landskabet, hvor 
de mere zarte insektædende fuglearter ikke har kunnet finde de natur- 
lige betingelser for deres eksistens, og hvor de derfor har kunnet 
raade grunden saa temmelig alene. 
Stendulpens store udbredelse -— den forekommer over næsten 
hele Europa, store dele af Asien og Afrika samt i Nord-Amerika — 
viser imidlertid, at denne fugleart ikke er bundet til bestemte lokali- 
teter, men at den besidder en sjelden evne til at lempe sig efter de for- 
skjelligste klimatiske og terrestriske forholde, og at den ligesaa vel 
er istand til at finde sig tilrette paa de varme bergskraaninger 1 syden 
som paa Nordkaps golde plateau i Ishavets ublide naboskab, paa Nor- 
ges høifjelde og i Mellemeuropas slettelandskaber. 
Kun en betingelse synes den som regel at stille, nemlig at der 
paa de paagjældende lokaliteter findes sten.') Men heller ikke i denne 
henseende er dens fordringer overvættes store. Et par mindre sten- 
dynger eller et gjærde, hvori den kan finde plads for sin rede, er nok 
til at opfylde dens beskedne krav. I nødsfald kan den klare sig med 
en dæmning, en borgruin eller en af de almindelige jordforstøtnings- 
mure, der ofte anvendes i vinbjergene. 
Det egentlige bergterræn foretrækkes dog, som foran bemerket, 
ubetinget og derfor findes den intetsteds saa talrig som 1 bergland- 
skaberne, hvor den — som vi har seet — bebor næsten alle høidezoner 
helt op til den ,evige sne". 
Stendulpens rastløse livlighed og gesechæftighed grænser næsten til 
det komiske. Kun sjelden ser vi den sidde rolig, men da gjerne med 
forkroppen høit hævet. Nærsten ustanselig er den i bevægelse, løbende 
eller flyvende fra sten til sten eller fra bergknaus til bergknaus, eller 
strygende lavt henover jordbunden med halen bredt udslaaet, saa den 
store hvide haleflek lyser mod det graa underlag. 
Kommer man ind paa dens territorium — thi hvert par har sit 
eget afgrænsede omraade, inden hvilket de ikke taaler andre af sine 
lige — saa lyder straks dens velkjendte varselskrig ,dek! dek!— dek! 
1) Collett anfører dog at have truftet den bosat midt i de frodige birke- 
skoge i Finmarken, i lang afstand fra fjeld eller sten. (,Mindre medd. vedr. 
Norges Fuglefauna 1881—92*). 
