194 
under han især fæster sig ved de saakaldte arktatlantiske planter og 
de atlantiske levermoser. Han kommer til resultater, som han anser 
for vigtige indvendinger mod min teori om den ,skotsk-norske" land- 
forbindelse eller ,landbro*, som jeg for kortheds skyld har kaldt den. 
I denne drøftelse har han indflettet en gjengivelse af min teori, som i 
det væsentlige er korrekt. Naturligvis er den kortfattet, og det er 
vel derfor uundgaaeligt, at mine udtalelser er blit gjengivne i mere be- 
stemte ordlag og med mindre forbehold end af mig gjort i originalen. 
I denne har jeg brugt meget forsigtige udtryk, vel vidende hvor usik- 
kert grundlaget er og hvormeget der blot er gjætning og foreløbige 
antagelser. Mens jeg ganske vist personlig føler mig forvisset om rig- 
tigheden af teoriens grundtanke, nemlig at denne fauna og flora kom 
til Vestnorge fra Skotland efter den store istids høidepunkt, saa er 
jeg meget mindre sikker paa korrektheden af mange af de fremsatte 
gisninger med hensyn til enkelthederne. Jeg beder derfor ,Naturen"s 
læsere udtrykkelig merke sig, at disse kun er ment at skulle være fore- 
løbige, indtil vi kan faa dybere og bredere og solidere grund til at 
staa paa. Det maa heller ikke glemmes at dette er et første forsøg, 
og for mange ufuldkommenheder og ufuldstændigheder tør jeg kanske 
desuden undskylde mig med vanskeligheden ved paa saa langt hold 
at drøfte et saa indviklet spørgsmaal. Det er jo klart, at vore her- 
værende museer og biblioteker ikke kan være saa rigt udstyrede paa 
dette omraade som ønskeligt kunde være for min opgave. 

Naar vi taler om saa langt forbigangne dage som istiden, er 
det for mange aarsagers skyld nødvendigt, at vi bruger vage og om- 
fattende udtryk. Dels er vort materiale meget spredt og fattigt, dels 
er kundskaben om selv det tarvelige materiale høist mangelfuld. Detal- 
jerne er saa faa og saa usammenhængende, at de paa den store afstand 
fortoner sig som typer af hele klasser af fænomener. Perspektive: 
er saa udstrakt, at hvad der i virkeligheden er langt adskilt i rum 
synes tæt indpaa hinanden, og hvad der er langt adskilt i tid synes 
samtidigt. Saa kommer dertil, at vi har vænnet os til at se og frem- 
stille i gjennemsnitstal, hvad vi mener er sandheden. Siden Hum- 
boldts tid forsøger vi at finde den midlere værdi af alle ting med det 
resultat, at vi ofte lader os nøie med disse midlere værdier og 
glemmer eller forsømmer de enkelte detaljer. Hvis vi har et til- 
