215 
Dog en rur er indrettet paa længe at kunne undvære havvandet. 
Man kan nemlig finde rur over grænsen for almindeligt høivande. 
Disse individer maa da i dagevis kunne leve over havets overflade, 
idet de blot ved springflod, eller naar bølgerne sprøiter opover fjeldets 
sider, fugtes af sjøen. Skallerne er da ogsaa indrettet paa at kunne 
tilbageholde og bevare saa meget sjøvand, som er nødvendigt, for at 
dyrene ikke skal tørre ind i den tid, de befinder sig over havfladen. 
Den, som ikke har kjendskab til rurenes liv og udvikling, vil 
kanske undre sig over, at disse dyr gror i mængdevis som et belte 
langs stranden. Men naar man tager hensyn til, at de som larver dri- 
ver om i sjøens overflade, lader de voksne dyrs forekomst sig let for- 
klare. Af deres talrige eg fremkommer der nemlig larver, som ikke 
har spor af lighed med de voksne dyr. Det er de saakaldte nauplius- 
larver, der er forsynet med et trekantet, bøieligt skal, som paa panden 
og fortil paa siderne skyder ud i smaa torne. De har ogsaa hale og 
tre par svømmefødder. Der findes kun et eneste øie, som sidder midt 
paa panden. Desuden har larverne mund, og i legemets indre kan man 
se maven og nogle andre indvolde. Saaledes svømmer de smaa cyclo- 
per livlig omkring i havet eller føres af strømmene fra sted til sted. 
Efterhvert som de vokser, skifter de hud, hvilket foregaar flere gange. 
Deres udseende forandres gradvis, idet de blir mere og mere lang- 
strakte og faar to øine og følehorn. Det underligste i dyrenes udvik- 
lingshistorie er imidlertid overgangen til den fuldt udviklede, fastsid- 
dende form. I larvernes indre findes nemlig kjertler, der udsondrer 
et slags klæbrigt kit gjennem følehornene. Naar larven har naaet et 
sted, som egner sig til fastbeftningspunkt, sten, fjeld, muslingskal eller 
lignende, fæster den sig først løst med følehornene. Derpaa udsondres 
den klæbrige vædske, hvorved larven fæstes uopløselig til fjeldet. Nu 
forsvinder øinene, benene, samt de andre organer, dyret gjennemgaar 
en forvandling, faar seks par rankefødder og et eiendommeligt skal af 
kalk. I begyndelsen er dette skal ganske lidet, men eftersom dyret 
vokser, tiltager skallet i størrelse. 
Lige nedenfor dette belte af hvide skaller af rur vokser blære- 
tangen (Fucus vesiculosus), der duver op og ned i bølgerne eller i 
stille veir flyder i vandskorpen ved hjælp af de luftfyldte blærer. 
Ved lavvande hænger tangen med sine tætte slimede masser som et 
slags pelsverk nedover de vaade fjeldsider. Foruden den almindelige 
blæretang er ogsaa sagtangen (Fucus serratus), der kaldes saa paa 
grund af de sagtakkede blade, almindelig. 
