232 
Det hurtige fremløb, den pludselige stans og den absolute ubevæge- 
lighed med høit hævet hoved kan lige saa godt betyde, at fuglen lytter 
som at den ser sig om. Men hvis man ikke forudsætter en saadan 
hjælp af høresansen under ,jagten", bliver vibens adfærd ofte ufor- 
klarlig. 
Til bestyrkelse af det følgende skal jeg nævne, at mit hus paa 
Jæderen er omgivet af udyrket mark og ligger lige ved havkanten. 
Her er om vaaren og sommeren et rigt fugleliv og særlig mange viber, 
som paa grund af de menneskelige beboeres fredsommelighed er meget 
tamme. —Saaledes er her hvert aar vibereder saa nær som 2—300 
meter fra huset — de samme rede-fordybninger benyttes fra aar til aar 
— og med en lang, god lodskikkert kan jeg iagttage fuglene, mens de 
gaar og spiser uæsten lige saa tydeligt, som om jeg havde dem foran 
mig paa bordet. 
Naar viben fra sin speiderstilling opdager et bytte i en eller anden 
retning, styrter den lige løs paa det med stor sikkerhed og fart og for- 
tærer det i et øieblik. Det hænder da ofte, at den efter at have staaet 
ubevægelig pludselig gjør helt om, farer afsted tre—fire skridt ret bag- 
ud, borer næbbet ned i jorden saa langt den kan naa med en ligefrem 
vild energi og efter nogle anstrengelser trækker op en larve eller en 
mark. 
Selv om man vil kalde vibens øine fremstaaende, skal der meget 
til, for at den uden at røre hovedet skal kunne se, hvad der foregaar 
ret bag den; — men desuden vil det i mange tilfælde overhovedet være 
umulig at faa øie paa byttet, fordi det er under jorden. Dette gjælder 
ganske særlig tidlig om vaaren, førend insektlivet endnu er helt vaag- 
net; og jeg tror at have iagttaget to tilfælde, hvor viben udelukkende 
har ladet sig lede af sin hørsel under jagten. 
Den ene gang var den 6te marts ifjor, da en flok paa ca. 30 viber 
kom trækkende søndenfra og slog sig ned paa marken lige ved huset. 
Landet var endnu snedækket, og kun her nede langs havkanten fandtes 
der enkelte smaa snebare flækker i skraaninger som vendte mod syd, 
hvor det gule græs fra aaret før stak frem. Her blev fuglene gaaende 
i en iskold nordenvindskuling hele dagen, indtil solen gik ned. De var 
saa forfrosne, at deres lange ben dirrede. Mens de stod paa det ene, 
bankede de i sneen med det andet, for at holde varmen, paa en høist 
pudsig maade, skiftede om og bankede med det andet ben. 
Under disse kjølige omstændigheder kan jeg vanskelig tænke mig, 
