233 
at noget levende kryb skulde færdes ovenpaa jorden, men vibernes 
arbeidesmetode var alligevel nøiagtig den samme som ellers — kun 
med den forskjel, at der var sørgelig længe mellem hver gang, de fandt 
noget og at de hver gang maatte bore næbbet saa dybt ned i jorden, 
at hovedet tildels skjultes i den smule sne, som laa mellem græstuerne. 
Hvad det var de spiste, kunde jeg ikke bestemt afgjøre, men det 
var hver gang en aflang, sortagtig tingest, paa et par centimeters 
længde, som nærmest saa ud som en puppe eller larve. — Hvorledes 
viben skulde faa øie paa dem er uforstaaeligt; men derimod tænkte 
jeg mig, at varmen af marssolen i skraaningen kunde vække insekterne 
saa pas op af sin dvale, at de begyndte at røre paa sig, og at viben 
kunde høre den svage kradsen, naar den kom op i nærheden af stedet. 
Det andet tilfælde var den 24de marts iaar. 
Her var snebart, men bitterlig koldt med en tør, bidende østen- 
vind, som havde blæst uafbrudt i fjorten dage. At fuglene led ondt 
var bl. a. tydeligt af deres usedvanlige tamhed. Foran huset lige under 
vinduerne gik en stor flok stær med et par viber midt iblandt sig. 
Qmendskjønt de to slags fugle undersøgte nøiagtig det samme terræn 
og ledte efter den samme næring, arbeidede de alligevel helt forskjellig. 
Stærene gjennemsøgte marken systematisk og tomme for tomme; 
idet de rykkede frem ganske som soldater i en skytterlinie. De borede 
det aabne næb ned i græstorven, vrikkede hovedet til alle kanter og 
benyttede saaledes baade overnæbbets og undernæbbets spids til at 
føle sig frem, om der skulde findes noget levende under torven. Naar 
de intet fandt, rykkede de et lidet skridt videre frem og huggede til 
paany med en iver og travlhed, somom det gjaldt livet — hvad det 
rimeligvis ogsaa gjorde. 
Viben derimod opførte sig ganske som ellers — løb et par skridt, 
stod stille og lyttede og løb videre, naar den intet opdagede. 
Ingen af fuglene kunde gjøre brug af sine øine, fordi de dyr, de 
ledte efter, var skjult under overfladen. Stæren, som ikke har vibens 
gode hørsel, maatte hjælpe sig med den fine følsomhed i næbbets spids 
og var derfor nødt til at undersøge marken paa den møisommelige 
maade som den gjorde. 
Viben derimod ventede til den hørte noget og først da borede den 
sil næb i jorden, men til gjengjæld næsten aldrig forgjæves. Det 
hændte visnok, at den ikke fandt noget første gang, men da vedblev 
den at hakke og støde i det samme hul med et sandt raseri — Ja, 
