234 
borede ligefrem hovedet ned i græstorven, for omsider at hale op 
en mark. 
Jeg er som sagt kommen til den overbevisning, at viben er en 
udpræget høre-fugl, hvilket vilde stemme godt overens med dens be- 
kjendte aarvaagenhed og høie intelligens i det hele taget. 
Gaar man ud fra denne antagelse, aabner der sig desuden — efter 
min formening — en mulighed for at forklare vibens ,top*, uden at 
behøve at ty til den motivering af det slags deformationer: at de er 
en ,prydelse", eller at minde os om det store antal analoge fjærdan- 
nelser, som unegtelig forekommer blandt vibens nærmeste slegtninge. 
Vibens top er for det første ikke én men to. (Et af fuglens mange 
latinske navne er Vanellus bicornis.) 
Den bestaar af to lange, veladskilte, udadbøiede horn, som under 
jagten holdes lodret fra hovedet og krummet fremover. 
Mod den antagelse, at denne iøinefaldende top skulde udelukkende 
være til pynt, taler det faktum, at den findes lige udpræget hos hannen 
som hos hunnen, — ja endog udviklet hos ungerne af begge. kjøn paa 
ev saa tidligt stadium, at disse endnu delvis er dunklædte. 
Dette synes mig at kunne retfærdiggjøre den tanke, at vibens top 
— ialfald i sin oprindelse — er en nytte-foranstaltning, in casu: til 
hjælp for fuglens hørsel. 
Der findes, som bekjendt, mangfoldige eksempler blandt fuglene 
paa, at lignende ydre tillempninger utvilsomt har havt til hensigt at 
forsterke indtrykket af lyd, og jeg har særlig i dette tilfælde fæstet mig 
ved hubroens ,horn*, der — saavidt jeg ved — antages at være et 
slags pendant til pattedyrenes ydre øre. 


Blomstrings-iagttagelser for det østlige og vestlige 
Norge.') 
Ved cand. Asche Moe, Stavanger. 
Ved siden af de natureiendommeligheder, som giver øst- og vest- 
landet vidt forskjellig karakter, har vistnok mange fænomener, som 
sandsynligvis for en væsentlig del paavirkes af de meteorologiske for- 
1) Med sine mange latinske plantenavne har denne artikel faaet et lærdere 
udstyr end hovedmængden af ,Naturen*s indhold. Redaktionen haaber dog, at 
