296 
tykkelse under den sidste istid paa dette sted. Men det kan jo være 
meget muligt at landet ved denne tid laa ikke saa lidet høiere end 
nu. Brøgger har antaget 180m. for vestkysten, og det er ikke 
udelukket, at dette tal maal forhøies eftersom vi gaar mod øst; i saa 
fald vilde altsaa vanddybden i renden formindskes tilsvarende. og isens 
tykkelse behøvede ikke at være saa stor for at renden kunde fyldes og 
overskrides. 
Dr. Bjørlykke har i ,Naturen* ifjor paa side 205 gjengivet 
en tegning af den sidste isudbredelse efter den danske prof. Ussing. 
Det forhold som der er antaget for Skageraks vedkommende passer 
efter min opfatning bedst med, hvad skuringsmerkerne fortæller derom. 
Kun er det ikke netop nødvendig at antage den isfrie indbugtning i 
Skagerak saa stor, da den norske rendes dyb, som anført, godt kan 
have været mindre end nu. 
Jeg har hidtA kun talt om isbevægelsen i den sidste istid. Det 
kan nu ogsaa tænkes, at skuringsstriberne udenfor raet skriver sig fra 
den første nedisning, og denne opfatning er hævdet af dr. Hansen, 
ialfald for Kristianiafjordens vedkommende. Uden videre kan en 
saadan tanke ikke afvises, men saa blir det heller ikke da plads til 
nogen vestgaaende isstrøm, som skulde have ført stenblokke vestover. 
Indtil videre faar da spørgsmaalet om isbevægelsen i den norske rende 
under den første istid staa aaben. 
Der stiller sig da tilslut ogsaa det spørsmaal: hvorledes er disse 
fremmede stene kommet i raet? Heller ikke paa det kan der gives 
et afgjørende svar. Det maa erindres at raet er en endemoræne og at 
isbevægelsen har gaaet lodret paa det. Derom er alle enige. Men 
det er da greit, at stenene i det maa være kommet fra samme kant 
som isen, altsaa fra inde i landet, fra nordvest. Til disse steder kan 
de være kommet enten ved en vestgaaende isstrøm, som gik henover 
landet, altsaa i den første istid, og efterlod sig en bundmoræne, inde- 
holdende østlandske bergarter; eller de kan være kommet ved svøm- 
mende isfjeld, som ved sin afsmeltning efterlod dem, altsaa ogsaa før 
ratidens isdække. For bevægelsen af denne vestgaaende bræ har man 
ment at de med kysten parallele sund skulde tale, og til det kan og- 
saa regnes de dalfører som gaar i samme retning og som jeg omtalte 
i yNaturen* ifjor; men noget sikkert kan man ikke slutte deraf. Det 
eneste sikre, tilstedeværelsen af isstrømmens bundmoræne, ved man for 
tiden intet om; men for det første er undersøgelsen ikke langt frem- 
