302 
fordringer til ydre betingelser, saa den kan vokse ligegodt i ørkener 
og steppeegne som paa gunstigere jordbund, i koldere som i varmere 
egne. Hvilke Jøfter giver ikke en plante med saadanne egenskaber! 
Ved dens hjælp maa hidtil ubeboelige egne kunne omdannes til dyr- 
kede marker. Burbank selv stiller de største forventninger til 
planten i denne henseende, og udtaler sig saaledes om den: ,The 
population of the giobe may be doubled and yet, in the immediate 
food of the cactus plant itself and in the food of animals which may be 
raised upon it, there would still be enough for all.* Hans mening 
er altsaa, at denne plante direkte og gjennem de hjorder, den kan er- 
nære, vil afgive føde nok for hele jordens befolkning, selv om denne 
øges til det dobbelte af, hvad den nu er. 
Paa hvilken maade har nu Burbank opnaaet disse og sine 
andre resultater? Dette spørgsmaal blev opkastet af videnskabsmænd 
saavel som af praktiske plantedyrkere, saasnart efterretningen om alle 
Burbanks nye varieteter naaede Europa. Efter resultaternes art 
og dimensioner var man tilbøielig til at antage, at de var vundet ad 
hidtil ukjendte metoder. Dette er dog ikke tilfældet; Burbanks 
metoder er i virkeligheden de samme, som er kjendt og anvendt af 
enhver plantedyrker, nemlig selektion og krydsning. Ved selektion 
forstaaes, rent praktisk seet, en udvælgelse af det for det specielle 
ølemed tjenlige. Nelektionen er baseret paa den kjendsgjerning, at 
ikke alle individer inden den samme art er helt lige, eller vi kan ud- 
trykke det saa: at artens individer befinder sig i varieren. Dette vil 
let kunne iagttages, saavel i naturen som blandt dyrkede vekster. Der 
kan saaledes som bekjendt være stor forskjel paa individerne, hvad 
størrelse angaar, saa vi ofte kan finde rene dvergplanter ved siden af 
kjæmpeindivider, foruden overgangsformer mellem disse. Og at en- 
kelte eksemplarer har større blomster, eller renere, klarere blomster- 
farver end andre, er ogsaa noget, som enhver ved. Ligedan er det 
med frugterne, som kan variere fra smaa til store, fra tørre eller sure 
til saftige og søde hos forskjellige individer. 
Denne individuelle variabilitet er det planteavleren drager sig 
til nytte. Hvis saaledes en gartner i et blomsterbed ser et eksem- 
plar, kraftigere og skjønnere end de øvrige, og han samler dettes frø, 
saar det for sig selv, og derved formerer individet, foretager han en 
selektion. Dette er vistnok noget, som har været anvendt, saalænge 
der overhovedet er dyrket planter. Men med det maal for øie, ved 
