319 
Den aarlige regnhøide paa jorden. Sammenstiller man de nyere 
tilforladelige regniagttagelser for hele jordoverfladen uden at tage hen- 
syn til den umaadelig store forskjel i de enkelte steders nedslags- 
mængde, kommer man, efter hvad Cosmos beretter, til det resultat, 
at den gjennemsnitlige regnhøide paa jorden er 910 mm. Det vil med 
andre ord sige, at jorden, i form af regn, sne og hagl aarlig tilføres 
ikke mindre end 464174620 mill. t. vand = daglig omtrent 19271711 
mill. t. = i timen 53000 mill. t. = i minuttet 883 mill. t. og i sekun- 
det. den ganske antagelige mængde af 15 mill. t. vand. Men jordover- 
fladen er jo ogsaa meget stor i udstrækning, saa at der, tiltrods for de 
ovenfor nævnte tals tilsyneladende uhyrlighed, dog i hvert sekund kun 
kommer i gjennemsnit 0.00000028 gr. vand paa hver kvadratcentimeter 
af jordens overflade. pA pep! 
Af kautschukens historie. I vore dage kan man ikke godt tænke 
sig verden uden kautschuken, thi hvorledes skulde vi vel uden den 
frembringe og bortlede elektrisk kraft, og hvorfra skulde vi tage iso- 
lationsmaterialet til telegraf- og telefonkabler — hvor skulde der blive 
af vore cykler og automobiler, og hvor skulde vi finde et brugbart 
surrogat for kautschuk til fremstilling af slanger, galoger, vandtætte 
stoffe, medicinske instrumenter, kabler, legetøi og meget andet? Vi 
kan simpelthen ikke mere undvære kautschuken, og for 200 aar siden 
kjendte man den endnu ikke. Det var gjennem spanierne, at den 
første efterretning om kautsehuken kom til Europa. Ved deres 
erobring af Sydamerikas østkyst i begyndelsen af det 16de aarhundrede 
fandt de hos de indfødte elastiske legeballer, der var forarbeidet af en 
træsaft, der kaldtes ,gumona". Naar undtages beretningen om disse 
baller, kom der dengang ingen andre meddelelser om kautschuk til 
Europa, og ingen tænkte paa at nyttiggjøre sig dette materiale. Først 
i begyndelsen af det 18de aarhundrede berettede en fransk munk, 
pater Charlevoix, atter om kautsehuken, som han havde lært at 
kjende under sin missionsvirksomhed i Sydamerika, og han betonede 
isærdeleshed materialets store elasticitet. Hans meddelelse fik imid- 
lertid ingen praktisk betydning. Den franske videnskabsmand La 
Condamine, der var udsendt af Paris videnskabsselskab for at 
foretage meridianmaalinger i Sydamerika, sendte i 1786 akademiet en 
prøve af kautschuk, som han havde fundet hos de indfødte; samtidig 
berettede han om, hvorledes materialet brugtes til forarbeidelse af 
baller, kar, fakler, til at gjøre sko og klædningsstykker vandtætte, 
og brugte for første gang benævnelsen ,caoutehouc* — et udtryk, hen- 
tet fra de indfødtes sprog. Fra La Condamines indberetning 
og til man begyndte at nyttiggjøre sig kautschuken, gik der imidlertid 
endnu lang tid. Først i 1770 fandt den engelske videnskabsmand 
Josef Priestley, der holdt paa med en grundig undersøgelse af 
kautschuken, efter sigende ved et tilfælde, at blyantsstreger let lod 
sig bortviske med kautsehuk. Paa denne egenskab grundedes saa den 
første praktiske anvendelse af kautschuken og faa aar efter Priest- 
leys opdagelse fandtes den som ,radergummi" paa tegnebordene. 
Hist og her begyndte man ogsaa at forfærdige baller og andet legetøi 
