stor som våndets. Tyngden paa solens overflade er over 27 gange saa 

 stor som paa jordens overflade. Et kilogram trykker paa solen ligesaa 

 sterkt som 27 kilogram paa jorden. Solskiven spænder over en vinkel 

 af en halv grad (omtrent som fnldmaaneskiven). 



Paa solens overflade Ander man forskjellige ting at iagttage. Den 

 almindelige soloverflade er ikke en jevnt lysende flade. Den er ligesom 

 „gx*ynet" , og viser lysere smaapartier sammen med mørkere. Der synes 

 at være en uafladelig bevægelse i disse partier. Man kalder dette 

 solens udsende for g r a n u 1 a t i o n, og den lysende dag selv for 

 fotosfæren. 



Opfindelsen af kikkerten førte til opdagelsen af solflekkerne. 

 Disse viser sig som en forholdsvis mørk kjerne, af mere eller mindre 

 regelmæssig form, omgiven af en halvskygge, der er lysere end 

 kjernen, men ikke saa tys som den øvrige soloverflade. Solflekkerne 

 er ikke faste dannelser. De kommer frem, udvikles, forandrer form og 

 størrelse og forsvinder igjen. Deres plads paa solskiven, saaledes som 

 vi ser denne fra jorden, forandrer sig paa en meget regelmæssig maade, 

 idet at de alle flytter sig fra øst mod vest. Man drager heraf den slut- 

 ning, at solen dreier sig om en akse i 25 dage, ligesom jorden i 24 timer. 

 Lodret paa aksen ligger solens ækvator. En solfleks varighed kan være 

 kortere eller længere, indtil 3 til 4 omløb. Flekkerne findes ikke over- 

 alt paa solen. De optræder paa begge halvkugler, nord og syd for 

 ækvator, mest i belter fra 5° til 30° bredde (afstand fra ækvator). 

 Ved ækvator selv er de forholdsvis sjeldne og paa meget høie bredder, 

 op imod polerne, yderst sjeldne. 



Solflekkernes mængde og fladeindhold er stadig vekslende. Somme 

 aar er der mange solflekker, andre aar sees meget faa, somme dage 

 ingen. Et noiagtigt studium af solflekkerne siden den tid, de først 

 opdagedes ved begyndelsen af det 17de aarhundrede, har vist, at deres 

 hyppighed og udbredelse har en stadig tilbagevendende periode, der 

 omfatter elleve og en niendedel aar. Solflekkeperioden har minima 

 eller der er i det forløbne aarhundrede observeret færrest flekker 

 omtrent i de aar, hvis aarstal ender med de to samme zifre, som 1800, 



1811, 1822, 1833, 1899 o. s. v. Periodens maksima, de 



tider, da der er flest solflekker, falder ikke ganske midt imellem 

 tiderne for minima, men gjerne lidt tidligere. Der gaar gjen- 

 nemsnitlig omkring 5 aar fra et minimum til det næste maksimum 

 og omkring 6 aar fra dette til næste minimum. Men der er jevnlig ai- 



