vigelser fra denne regel. En hel solflekperiode kan vare mere eller 

 mindre end 11 aar fra et minimum til det næste, med incltil et par aars 

 forskjel, og maksima kan ligeledes falde noget uregelmæssigt. Aar- 

 „ sagen til denne periode i solflekkernes hyppighed har det endnu ikk-3 

 lyktes at udfinde. 



Solflekkerne er ikke lige hyppige paa alle bredder i løbet af den 

 elleveaarige periode. Et aars tid efter minimum af solflekker er der 

 næsten ingen i nærheden af ækvator, men de begynder da at bryde frem 

 længere fra ækvator, især omkring 25° bredde paa begge halvkugler. 

 Efterhaanden vokser saa flekkernes mængde og de zoner, i hvilke de er 

 hyppigst, flytter sig mere og mere henimod ækvator. Efter maksimum 

 aftager flekkernes mængde i det hele tåget, og deres største hyppighed 

 falder mere og mere paa lavere bredder. 



Efter de senere aars forskninger synes solflekkerne at være en slags 

 skysr, fortætningsprodukter, der danner sig over steder paa solen, hvor 

 der fra de underliggende lag har fundet udbrud sted igjennem 

 fotosfæren. 



Ved siden af flekkerne ser man paa solen partier, der er lysere 

 end fotosfæren, og som kaldes sol-fakler. De viser sig gjerne i 

 nærheden af flekkerne, ofte før disse bryder frem og efterat de er 

 forsvundne. De har lignende udbredelse, hyppighed og periode som 

 flekkerne og sjmes at staa i nøie forbindelse med disse. 



Ved totale solformørkelser, naar den mørke maane dækker sol- 

 skiven, ser man den yclerste solrand som et tyndt sterkt lysende lag. 

 Man har kaldt dette for kro mo sfæren. Det bestaar af glødende 

 dampe, og man antager, at det er disse som absorberer straalerne fra 

 fotosfæren og dermed frembringer de mørke, saakaldte Fraunhoferske 

 linier i sollysets spektrum. Ved hjelp af disse er det, at man kan ud- 

 finde, hvilke stoffer der findes paa solen. 



Et andet fænomen, som man ser ved totale solformørkelser, er 

 protuberantserne. Disse viser sig ved solranden (maane- 

 randen) som svagt rødligt lysende luer, der stikker frem fra kromo- 

 sfæren, eller som dannelser af de forskjelligste former (springvand, 

 fjær, buske, horn, paddehatte, skyer), tildels fritsvævende udenom solen. 

 De forandrer ofte sit udseende i ganske korte tider. Nogle bestaai- 

 mest af metaldampe, andre af vandstof. Ved hjelp af spektroskopet 

 har man nu lært, at man kan faa se protuberantserne, naarsomhelst 

 solen er synlig, og har derved faaet det i sin magt at studere dem lige- 

 saa let som solflekker og solfakler. 



