Protuberantserne er glødende, selvlysende gasmasser, der udstødes 

 af solen med mindre eller større hastighed. De findes paa alle bredder, 

 fra ækvator til polerne, men ikke lige hyppigt paa alle bredeler. Ved 

 minimum af solflekker er protuberantserne hyppigst ved 45° nord 

 og syd, der er færre ved ækvator og ved polerne. Et par aar senere 

 opdukker foruden disse maksima nye maksima af hyppighed mellem 

 20° og 30° nord og syd, og dette forhold med 4 maksima varer indtil 

 et par aar før solflekkemaksimum. Saa svinder 45 grads maksima 

 indtil et par aar før solflekkeminimum, da de atter optræder, mens 20 

 til 30 grads maksimum træder tilbage. Samtidig med disse forandringer 

 følger protuberantsernes hyppighed i det hele tåget solflekkeperioden, 

 saaledes at jo flere solflekker, desto flere protuberantser og omvendt. 



Men i løbet af en solflekkeperiode er der flere hyppigheds-maksima 

 og -minima af protuberantser. Saaledes maksima i 1877 — 78, i 1881, 

 i 1885, i 1888, i 1892—93, i 1895, i 1897—98, og minima i 1876—77, 

 i 1879, i 1883, i 1886—87, i 1890, i 1894, i 1895—96. Dette giver en 

 periode af protuberantsernes hyppighed af 3 til 4 aar eller 3 sving- 

 ninger i den 11 aarige solflekkeperiode. Disse resultater er udledede 

 af protuberantser, der er observerede stikkende ud fra solranden. 



I de senere aar har man fundet midler til at fotografere protu- 

 berantserne ogsaa paa selve solskiven. Som nævnt er protuberant- 

 serne glødende gasarter eller dampe, der udsender sit eget lys. Dette 

 bestaar af særegne straaler, der hovedsagelig tilhører vandstof, men 

 ogsaa i fremtrædende grad metallet kalcium, og som giver sig tilkjencle 

 i spektroskopet som lysende linier, kalcium ved en linie som betegnes 

 ved K. 



Ved hjelp af en kikkert dannes et solbillede. Straalerne fra dette 

 lader man gaa gjennem en trang spalt, og ved et prisma eller gitter 

 faar man et solspektrum. I dette stænger man ved en anden spalt ak 

 lys ude undtagen kalcium-linien K, og ved hjelp af dennes lys fotogra- 

 ferer man hele solen, idet spalten flyttes henover solbilledet fra den ene 

 rand til den modsatte. Man faar saaledes et billede af hele solskiven, 

 tegnet saa at sige alene med kalcium straaler fra protuberantserne, og 

 kan derefter studere disses udbredelse og form. Saadanne fotografier 

 ligesom almindelige fotografier, der viser solflekker og fakler, tåges nu 

 paa flere steder, i Ostindien, paa Mauritius, i London og i Amerika. 

 og man har nu bragt det til at kunne skaffe solbilleder for omtrent 

 hver eneste dag i aaret. Vor kundskab om solen har derved udsigt til 



