18 



doner Greenland company", med 40000 1. st., der i 1703 forøgedes til 

 82000 1. st. Men pengene gik med, og ingen større bedrift udvikledes. 

 Aarsagen dertil sagdes at være, at kapteinen ikke havde procenter af 

 'udbyttet, og at han havde for meget at sige under fangsten, hvor den 

 sagkyndige fangstmand skulde føre kommandoen, ligesom ogsaa, at oljen 

 blev slet tilberedt. 



Elter 100 aars forløb under denne udstrakte efterstræbelse begyndte 

 hvalmængden i den første fjerdedel af det 18de aarh. at mindske i antal 

 omkring Spitsbergen, idet man alleredei efter de første 25 aars fangst- 

 tid maatte søge hvalen længere fra kysten end tidligere, særlig mod 

 vest ; man fik imidlertid se sig om efter nye fangstfelter ; disse laa 

 da ogsaa nær. 



I 1719 udrustedes nemlig for første gang et hollandsk 

 hvalfangerskib til Davisstrædet, og dermed begyndte den store 

 hvalfangst paa Davisstrædet og Baffinsbugten, altsaa i farvandene mel- 

 lem Grønland og det arktiske Amerika, hvor den anden store hoved- 

 stamme af den polare nordhvalbestand havde sit tilhold. I 1721 ud- 

 rustedes en storartet flaade for at drive hvalfangst i disse farvande, 

 bestaaende af 251 hollandske, 55 fra Hamburg, 24 fra Bremen, 20 

 biskayiske og 5 fra Norge, tilsammen 355 seilere. Paa denne tid 

 stiftedes ogsaa i B e r g e n et selskab for at drive handel med eski- 

 moerne og for at fange hval i Davisstrædet ; imidlertid gik dog snart 

 dette selskab overstyr paa grund af mangel paa kapital, skjønt det flere 

 gange foretog udrustninger for at fange grønlandshval. 



Engelskmændene gjorde nu atter forsøg paa at oplive hvalfangsten, 

 og dette forsøg havde dengang mere held med sig. Ved lovgivningen 

 fik man p r,æ m i e for udrustningen af hvalfangerskibe>, nemlig 20' sh. 

 pr. ton. I 1750 forhøiedes præmien til 30 sh. og i 1757 til 40 sh. 

 pr. ton. Dette befordrede selvfølgeligt hvalfangsten overmaade, og snart 

 var fangsten paa Davisstrædet i fuld flor. Præmien kunde derfor snart 

 formindskes. 



Imidlertid fortsattes hvalfangsten i farvandene ved Spitsbergen 

 udover i hele det 18de aarhundrede til ind i første fjerdedel af det 19de 

 aarh. Dog efter 1814 gav fangsten daarligt udbytte, og den ophørte 

 en tid efter. Fangstskibene søgte mere og mere mod Grønlands østkyst, 

 udenfor randen af Grønlands isbælte. 



Man kan i det hele regne, at siden midten af det 18de aarhundrede 

 havde engelskmændene overvegten paa hvalfangstens omraade indtil 

 over midten af det 19de aarhundrede. 



