23 



optraadt i saadan mængde, som nu vandrerotten. Til os maa den 

 være kommen forholdsvis sent, og spredt sig langsomt udover landet, 

 saaledes siger Peder Claussøn i 1632, at den ikke kan leve paa 

 øer og næs og heller ikke nordenfor Trondhjem. I 1715 skriver 

 Ram us at den er sjelden undtagen i kjøbstæderne. Lidt efter lide 

 spredte den sig dog udover landet, og i 1767 kan biskop Gunnerus 

 omtale den fra Finmarken. I de indre skogbevokste dalfører synes 

 den dog ganske at have manglet. I 1892 blev et individ fanget i Kongs- 

 berg. Det var sandsynligvis det sidste norske individ ; thi saavidt 

 vides er senere, ikke husrotten fanget i Norge. Fra Europa udbredte 

 husrotten sig til de andre verdensdele, hvor den tidligere uden tvil har 

 manglet. I ældre dage har saaledes husrotten ubestridt hersket over 

 hele verden. 



Om vandrerotten eller den graa rotte ved man med bestemthed, at 

 den tidligere har manglet i den europæiske fauna. Først i en for- 

 holdsvis sen tid viser denne nye art sig, der blev kaldt vandrerotten 

 eller skibsrotten. B r e h m siger om dens indvandring : „Med den 

 største sandsynlighed maa man antage, at vandrerotten er kommen til 

 os fra Asien, fra Indien og Persien. Muligens har allerede Æ 1 i a . n 

 sigtet til den, naar han taler om, at den „kaspiske mus" til visse tider 

 udvandrer i uendelig mængde ; uden frygt svømmer den over floderne, 

 hvorunder den holder sig fast med munden i den foransvømmede 

 kamerats hale" Den første forfatter, som med sikkerhed omtaler 

 vandrerotten som et europæisk dyr, er P a 1 1 a s. Han beretter, at om 

 høsten 1727 efter et jordskjælv, skulde den i store masser være rykket 

 ind i Europa fra de kaspiske lande. Omtrent samtidig, nemlig i aaret 

 1730, blev den med skibe bragt fra Ostindien til England; og herfra 

 begyndte den sit seirende erobringstog over hele verden. I 1730 viste 

 den sig i London, i 1732 havde den allerede faaet fast fod i de franske 

 havnebyer, og i 1748 viste den sig i Paris. I Thuringen var den endnu 

 ukjendt i 1760, 30 aar senere var den meget almindelig. I Norcl- 

 hausen indfandt den sig i 1783, i Quedlinburg i 1781. I Østpreussen 

 var den allerede bekjendt i 1750, derimod viste den sig først i Schweiz 

 omkring 1800. I Norge synes den først at have optraadt paa vest- 

 kysten. I Strøms dagbogsoptegnelser til Søndmørs Natur-Beskri- 

 velse omtales og beskrives den allerede 1762. Den kaldes her sørotte 

 og sagdes at vandre ved ankertougene til og fra skibene. I 1776 kal- 

 der Strøm denne rotte „det sedvanlige slags" paa Søndmør. 



