24 



Overalt, hvor vandrerotten har optraadt, har den forjaget hus- 

 rotten, saa at dennes uclbreclelse nu er i høi grad begrænset. I Norge 

 er den som ovenfor nævnt sandsynligvis totalt udryddet. I Tyskland 

 skal den kun forekomme hist og her. For tiden synes Amerika at 

 være dens hjem, der optræder den endnu talrig, men ogsaa der begyn- 

 der vandrerotten at gjøre den pladsen stridig. 



Skjønt vandrerottens seier over husrotten er, som ovenfor antydet, 

 et af de interessanteste eksempler til læren om kampen for tilværelsen, 

 fordi den er bleven udkjæmpet saaatsige for vore øine i en storartet 

 maalestok og med rent uhyggelig hurtighed, har dog helt siden Pal- 

 1 a s dage de fleste zoologer ladet sig nøie med at betragte kampen 

 mellem disse to rottearter som en kjendsgjerning uden nøiere at etter- 

 forske, hvorfor husrotten kom tilkort i denne kamp. Det har dog nu 

 statsdyrlæge dr. B a u m g a r t søgt at udfylde i en udførlig afhandling, 

 hvoraf vi her skal give et kortfattet referat. 



En meget karakteristisk forskjel mellem de her omhandlede rotte- 

 arter er da først og fremst haarfarven. Husrottens haarklædning er 

 graasort, paa hoved, hals og ryg samt paa siclepartierne er den noget 

 mørkere, mens bugen indtil forbrystet og føddernes sideflader er en 

 smule lysere. Husrottens farve er saaledes i det væsentlige ensfarvet. 

 Det er velkjendt, at naar undersiden af et dyr er betydelig lysere far- 

 vet end oversiden, træder dyrets form lidet tydeligt frem. Husrottens 

 næsten ensfarvede mørke dragt maa derfor være dyret til stor gene i 

 dets kamp for tilværelsen. Thi paa grund af denne ensfarvede dragt 

 synes den ved sin skygge langt mørkere paa undersiden end paa ryg- 

 gen, den træder derfor saa meget mere skarpt frem mod omgivelserne. 

 særlig da en næsten sort kolorit i og for sig er e n temmelig iøine- 

 faldende farve for et dyr, der ikke udelukkende lever under jorden 

 eller i nattens mørke. 



I denne henseende er vandrerottens baarfarve vidt forskjellig. 

 Dens brunliggraa pels har fra hovedet over ryggen til halen en mørk, 

 sortbrun længdestribe, som nedover mod brystet og flankerne lidt efter 

 lidt blir lysere, lysgraa. Under brystet og bugen er den næsten sne- 

 hvid, den har saaledes en tydelig trefarvning. Da den graabrune tone 

 er saa fremherskende i pelsens farve, er vandrerotten mere lig jordens 

 farve, der jo er mere graa end sort. Den stikker derfor lidet af mod 

 sine omgivelser, saa at den, naar den sidder stille, let kan forveksles 

 med en sten, særlig naar den i denne stilling har stukket halen ind 



