Biusen løb over halen paa dem, ja endog over ryggen, tog de ikke 

 nogen notis af den. .Ganske anderledes bar vandrerotten sig ad mod 

 musen. Neppe var den sat ind i vandrerotternes bur, før øieblikkelig 

 en af dem sprang løs paa den stakkels ubudne gjæst, gjorde ende paa 

 den med et skarpt bid i nakken, hvorpaa den fortærede den døde. 

 Denne vandrerottens agressive karakter viste sig ikke alene mod 

 musen, men særlig mod husrotten. Naar et individ af hver art blev 

 indespærret i samme bur, styrtede de straks rasende løs paa hinanden; 

 de var saa rasende, at slag og stød mod buret kun formaaede at skille 

 dem ad i nogle faa sekunder. I næste øieblik gik kampen kun saa 

 meget vildere for sig, indtil de begge udmattede og sterkt blødende 

 tråk sig tilbage til hver sin krog. Det viste sig endvidere, at vandre- 

 rotten altid begyndte kampen. Var flere husrotter sammen med en 

 vandrerotte, blev denne vel vækjaget fra maden, men forøvrigt fik den 

 være i fred. Var clerimod flere vandrerotter sammenspærrede med en 

 husrotte, kom det stadig til kamp, som stedse endte med den sidstes 

 død. Ved de fleste kampe var vandrerotten i offensiven, et bevis for, 

 at kamplysten hos den er sterkere end hos den mere fredelige husrotte. 

 Resumerer vi ovenstaaende, viser det sig altsaa, at vandrerotten 

 er gunstigere stillet end husrotten, ved sin beskyttelsesfarve, ved sit 

 større og kraftigere legeme, ved sin mægtigere og merei senede musku- 

 latur, ved sin kraftigere udvikling af kjæverne og gnavetænderne, samt 

 ved sin større dygtighed til at svømme og ved sin større kamplyst. 

 Efter Darwins theori skulde allerede tilstedeværelsen af en ubetydelig 

 fordel være tilstrækkelig til under kampen for tilværelsen mellem to 

 konkurrerende arter med jernhaard nødvendighed at hidføre den ugun- 

 stigstillede forms uddøen. Naar nu vandrerotten i saa mange og vig- 

 tige punkter er husrotten overlegen, kan ikke længere husrottens ud- 

 døen være os nogen overraskelse. 



Boganme!de!ser. 



J. H. L Vogt: Die Silikatschmelzlbsungen mit besonderer Riick- 

 sicht auf die Mineralbildung und die Schmelzpunkt-Erniedrung II. 



I begyndelsen af aaret 1904 henledede dr. R e u s c h i Naturen 

 opmerksomheden paa første del af dette professor Vogts interessante 

 og vigtige arbeide, og i høst forelaa allerede anden del færdig. Des- 



