29 



værre er afhandlingen saa rent videnskabelig, at jeg ikke her i Na- 

 turen kan give noget referat af den, hvad der ellers vilde have være* 

 meget fristende, idet de spørgsmaal, som her behandles, har den største 

 betydning for vor opfatning af eruptivbergarterne og deres dannelse. 

 Det synes som om de studier af fysikalsk-kemisk art, som er gjort i de 

 sidste aar paa dette omraade, skulde kunne skaffe os rede paa strøm- 

 ningerne i dybets smeltemasser, paa eruptivbergarternes krystallisa- 

 tionsforhold o. 1. Der er imidlertid langt frem, og ethvert bidrag, 

 specielt naar det er saa betydningsfuldt som professor Vogts, vil selv- 

 følgelig modtages med den største interesse af fagmændene paa det 

 omraade. C. F. K. 



Hans Reusch: Læren om stenene og jordklodens bygning. 5te 



udgave. Kristiania 1904. 



Den første udgave af denne lille bog udkom i 1893 og 11 aar senere 

 foreligger allerede 5te udgave. Jeg mener, at dise oplysninger er den 

 beclste anbefaling baade for bog og forfatter, hvis evne til at skrive 

 greit, populært og paa samme tid underholdende er landskjendt. Nær- 

 værende udgave er i det væsentlige fuldstændig overensstemmende med 

 4de udgave. Nogle smaa forandringer er dog foretaget; og det er 

 nærværende anmelders mening, at disse forandringer virkelig er for- 

 bedringer. Dette gjælder særlig om det nye afsnit „Norges tilblivelse", 

 hvor man i korte drag faar landets geologiske saga. Det er at ønske, 

 at ogsaa den nye udgave af denne bog vil finde mange venner og der- 

 ved bidrage til at øge interessen for de mange interessante geologiske 

 fænomener, som man i et f j eldland som vort har saa at sige lige ind 

 paa sig. C. F. K. 



Mindre meddelelser. 



Hvalemes hørsel. I en udførlig anatomisk afhandling om nisens 

 øre behandler dr. Georg Boenninghaus dette tema. At et dyr hører, 

 kan bevises ved, at det reagerer mod lydbølgerne, ved at det har stemme, 

 og endelig ved at det er forsynet med et sanseorgan, som i det væsent- 

 lige stemmer overens med vort øre. At hvalen reagerer mod lyd- 

 bølgerne, er velkjendt blandt hvalfangerne ; naar de vil skyde en hval, 

 søger de at nærme sig den saa stille som muligt. Smaahval, grinde - 

 hval, spækhugger, springer lader sig jage med larm og skrig ofte lang > 

 strækninger ind mod en bugt, hvor de kan blive indestængte og dræbte. 

 Lyden maa her forplante sig gjennem våndet til hvalen. Mere usikkert 

 er det derimod, om man kan tilskrive hvalen nogen egentlig stemme. 

 Som stemme kan man kun betragte saadanne lyder, der er frembragte 



