30 



i den bestemte hensigt, at de skal blive bemerkede af andre skabninger 

 af samme art. Med bestemtlied ved vi kun, at knølhvalen har saadanne, 

 forsaavidt at den under brunsttiden udstøder et sterkt brøl, der lyder 

 som mægtige dampsirener, og som gjennemløber hele toneskalaen, idet 

 den begynder med nogle dybe toner og stiger meget høit, hvorpaa den 

 igjen falder til de dybe toner. 



Værdifuldere end disse altid noget usikre biologiske iagttagelser 

 er imidlertid de anatomiske fund. Hos hvalerne er vel det ydre øre 

 fuldstændig reduceret, og af øremusklerne og af ørebrusken er der kun 

 rudimenter tilbage, men det indre øre, som gjennem øregangen staar 

 i forbindelse med den enkle ydre aabning i hovedhuden, er meget høit 

 udviklet og staar i sin bygning i ingen henseende tilbage for de øvrige 

 pattedyrs. Den indre bygning af øret kan opvise alle de for øre- 

 apparatet karakteristiske dele, de er kun paa en meget fuldkommsn 

 maade tillempede for hvalens liv i våndet og er i besiddelse af en række 

 indretninger, som tjener til at forsterke og forbedre ledelsen af lyden 

 i kjæden af hørebenene, endvidere tjener de til at lette optagelsen af 

 lydbølgerne gjennem det percepierende apparat. Netop denne kompli- 

 cerede omformning af høreorganet tyder med bestemthed paa, at 

 hvalerne maa kunne høre i våndet. De trænger ogsaa i høi grad denne 

 sans, da de øvrige sanser, bortseet fra øiet, kun er ganske svagt ud- 

 viklet. Lugtesansen maa staa paa et meget lavt trin, fordi lugtenerven 

 hos pattedyrene ikke i den grad er istand til at fornemme de i våndet 

 opløste lugtestoffe som den tilsvarende nerve hos fiskene 1 , og i modsæt- 

 ning til disse dyrs lugteevne er hvalernes ganske rudimentær. Øiet 

 er meget mere tilpasset til hvalernes liv i våndet, imidlertid er dets 

 betydning i de dybere og mørkere vandlag ikke meget stor. Endelig 

 mangler hvalerne fiskenes vel udbredte hudsans, følelsen ; i modsæt- 

 ning til disses høit udviklecle hudsanseorganer er hvalernes hud fattig 

 paa nerver og kan neppe føle en selv temmelig ublid berøring. Øret f-r 

 derfor hvalernes vigtigste sanseorgan. Ved at kunne merke sig blæse- 

 lyden, som er karakteristisk for hver hvalart, den smule stemme de har 

 og lyden af halefinnens propelartede bevægelser, blir det lettere for 

 artsfæller at holde sammen. Hørselen kan ogsaa advare dem mod 

 farer og mod kystens brændinger. Den vil ogsaa kunne melde de fiske- 

 ædende arter om der er bytte i nærheden. 



— I tilslutning til ovpnstaaende referat fra ,,Naturwissenschaftliche 

 Wochenschrift" kan meddeles, at efter hvad hvalfangerne beretter, 

 skal knølhvalen ikke alene brøle i brunsttiden, men ogsaa naar den er 

 anskudt. Ogsaa andre hvalarter synes at skrige, naar de er ængstelige 

 og i fare. I august 1895 blev to spidshvale, mesoplodon bidens, fan- 

 gede paa vestsiden af Karmøen. Den ene af disse forvildede sig md 

 i det trange sund mellem Eksø og Ulvø, hvor farvandet ikke alene er 

 meget smalt, men ogsaa saa grundt, at større baade ved høivande 

 vanskelig kan komme frem. Det er endvidere bevokset med langt 

 aalegræs, zostera maritima. Da hvalen kom ind i sundet, viklede deu 

 sig ind i aalegræsset, hvorover den øiensynlig blev ængstelig og ud- 

 stødte en „stønnende" klagelyd. Den blev nu skudt. Under døds- 

 kampen „burte'an akkurat som naar di ta'r livet af en kalv". I januar 

 1904 stængtes en større flok spækhuggere, orca gladiator, ved Bildøsn, 



