43 



Den første og mest kjendte betingelse for, at man skal kunne falde 

 i søvn, er, at alle sanseindtiyk nedsættes; vi sover hurtigst ind, naar 

 det er mørkt og stille, naar intet trykker og plager os, og naar det 

 hverken er varmt eller koldt. At vi i virkeligheden kun holdes vaagen 

 ved stadige sanseindtiyk, fremgå ar tydeligt al det inden lægekredse 

 saa bekjendte forsøg af prof. Strump ell i Erlangen. Under sin lærer- 

 virksomhed ved kliniken i Leipzig havde han i længere tid havt under 

 behandling en 15 aar gammel skomagerlærling, som paa grund af en 

 nervøs lidelse lidt efter lidt tabte al hudfølelse, han kunde hverken føle 

 varmeberøring eller smerte; ligeledes tabte han muskelsansen og træt- 

 hedsfølelsen over hele legemsoverfladen. Trangen til at lade våndet 

 og til stolgang gik ogsaa tabt. Tilsidst blev han blind paa det venstre 

 øie og døv paa det høire øre. Blev nu det seende øie tilbundet og 

 det hørende øre tilstoppet med noget bomuld, viste den syge nogle 

 tegn til forundring og forsøgte forgjæves ved at slaa om sig med nåan- 

 den at skaffe sig høreindtryk. Efter nogle faa, 2 — 3 minuter, ophørte 

 disse bevægelser, puls og aandedræt blev rolig, det sidste regelmæssig 

 og d}^b. Man kunde nu fjerne bindet fra øinene. De var lukkede og 

 den syge laa i dyb, fast søvn. Overlod man den om dagen kunstigt 

 til søvn bragte syge til sig selv, vårede søvnen under gunstige omstæn- 

 digheder i flere timer. Først da vaagnede patienten, det være ved den 

 nu øgede følsomhed af hjernen mod svag, ydre pirring, der ikke kunde 

 undgaaes, eller det være ved den saakaldte ,,indre pirring". Vilde 

 man kunstigt vække den sovende, var dette kun muligt ved at pirre 

 det hørende øre eller ved at lade en lyspirring falde paa det seende 

 øie. Man kunde uden resultat stikke og knibe i huden eller ryste hele 

 kroppen. „Jeg har," siger Strumpell, „ofte besøgt den syge midt 

 paa natten, naar alt laa i dyb søvn, og trukket ham ud af sengen, 

 lagt ham paa det kolde gulv, rusket ham i haaret o. s. v. — han sov 

 roligt videre. Men naar jeg aabnede hans høire øie og holdt et bræn- 

 dende lys foran det, eller naar jeg gjentagne gange raabte hans navn 

 ind i venstre øre, vaagnede han langsomt op." 



To lignende tilfælde blev senere iagttaget paa den Ziemssenske 

 klinik i Munchen. Af alle disse iagttagelser kan vi med sikkerhed 

 drage den slutning, at den vigtigste betingelse for. at man skal kunne 

 sove ind, er, at man undgaar sanseindtiyk. Det er dog ikke det eneste. 

 Strumpell bemerker til sine forsøg, at en dannet mand vel ikke havde 

 sovet saa hurtigt ind som denne ungdom, hvis intelligens, før han blev 

 syg, forøvrigt var normal. 



