53 



Af mangel paa plads, og da det vil føre os for langt bort fra vort 

 egentlige tema, kan vi ikke her begive os længere ind paa dette høist 

 interessante gebet, som i de senere tider har beskjæftiget mange for- 

 skere. Vi vender altsaa tilbage til den egentlige søvn og stiller os da 

 det spørgsmaal: Hvorpaa beror egentlig søvnen, den sunde normale 

 søvn? Af de mange forsøg til en forklaring, som har seet dagens lys, 

 fortjener dog kun to at omtales. Det ene, og det det ældste, gav 

 Jenaerprofessoren W. Preyer, der forklarede søvnens indtræden ved 

 en ophobning af træthedsstoffe i hjernen. Jo intensivere sansevirksom- 

 heden og jo større den forudgaaende legemlige anstrengelse havde væ- 

 ret, i desto større mængde ophobede disse stoffe sig i hjernen og for- 

 øvrigt ogsaa i legemet. Disse produkter fra hjerne og muskelvirksom- 

 heden er svagt syredannende. Naar de er tilstede i hjernen i tilstræk- 

 kelig mængde, og der mangler stimulanser, river de blodets surstof til 

 sig for at oxydere sig dermed, altsaa for at forbrænde, hvad der sker 

 under hvile og særlig under den dybe søvn. Er oxydationen og der- 

 med ogsaa bortryddelsen af træthedsstoffene skredet tilstrækkeligt frem, 

 er en ganske svag piring tilstrækkelig til, at blodets surstof vender sig 

 til ganglecellerne, sjælens egentlige organ, da det ikke finder mere at 

 oxydere. Ophober disse stoffe sig paany, mens man er vaagen, aftager 

 hjernens paavirkelighed, adgangen til bevidstheden blir vanskeligere, 

 det blir mere og mere vanskeligt at holde opmerksomheden anspændt, 

 trætheden og søvnen indfinder sig, hvis ikke sterke pirringsmidler for- 

 hindrer surstoffet fra at forbinde sig med træthedsstoffene, idet de selv 

 bemægtiger sig det. I vaagen tilstand er det nemlig netop dette sur- 

 stof, der blir forbrugt for at holde saavel de aandelige funktioner 

 som de vilkaarlige muskelbevægelser i virksomhed. Alt liv er bundet 

 til surstoffets tilstedeværelse; uden surstof intet liv, ingen organisk 

 virksomhed. 



Denne tidligere almindeligt antagne hypothese, som dog nu kun 

 har faa tilhængere, har maattet vige pladsen for en nyere og, kan vi 

 gjerne sige, bedre forklaring, der er baseret paa den moderne lære om 

 neuroner. Den blev først formuleret af Johann E. Purkinje; i over- 

 ensstemmelse med den nyeste hjerneforsknings resultater er den senere 

 blevet modificeret af Mathias Du val, professor i histologi ved det 

 medicinske fakultet i Paris. Denne teori gaar ud paa, at forbindelserne 

 mellem de sidste nerveforgreninger i hjernen delvis blir afbrudte, idet 



