74 



I Olden tfdelagde Aabrekkebræen paa denne tid ganske en ret 

 betydelig gaard Tungøen, som havde tre opsicklere. Samtidig led og- 

 saa nabogaarden Aabrekke stor skade. I Nordland ødelagde omkring 

 1720 den største af bræerne fra Svartisen, i Holandsfjord, gaarden 

 Storstenøren og beskadigede Fonnøren. Dette vil give et begreb om, 

 hvor stoi og almindelig fremrykningen af vore bræer var i første halv- 

 del af det 18de aarhundrede. 



I Jostedalen har man fra gammel tid sagn om en stor fremrykning 

 af Nigardsbræen længe før det 18de aarhundrede. Dette sagn om- 

 tales saavel af Hans Wiingaard, prest i Jostedalen fra 1725 — 31, 

 som af Matthias Foss, prest i Jostedalen fra 1742. Sagnet gaar 

 ud paa, at flere gaarde skal være begravne under bræen i den dal, som 

 nu indtages af den. Sagnet refereres paa en saadan maade saavel af 

 Wiingaard som af Foss, at man faar det bestemte indtryk, at den 

 begivenhed, som ligger til grund for det, maa have fundet sted mindst 

 et par hundrede aar før deres tid. 



Dette sagn taler for, at ogsaa de store fremrykninger er af peri- 

 odisk natur. Heri ligger ikke noget urimeligt, da jo selv istiderne 

 synes at være periodiske. Med hensyn til længden af perioden for de 

 store fremrykninger kan vi slutte, at den maa være mere end 200 aar ; 

 thi den sidste store fremrykning begyndte lidt før aar 1700, og endnu 

 er ikke, efter mere end 200 aars forløb, nogen ny fremrykning af saa- 

 dan art begyndt. 



Det er et karakteristisk træk ved bræernes variationer, saavel ved 

 de store, som vi vil benævne de sekulære, som ved de sekun- 

 dære, at den del af perioden, hvorunder de vokser og skyder sig 

 frem, er betydelig kortere end den, hvorunder de aftager og gaar til- 

 bage. Følgelig skyder de sig under voksen forholdsvis raskt frem, 

 mens tilbagegangen foregaar meget langsommere. Nigardsbræen 

 f. eks. gik længere frem i 30 aar, end den nu er kommet tilbage under 

 mere end 150 aars af tågen. 



De fleste bræer i vort land har siden 1750 i det hele tåget gaaet 

 tilbage, saa at de under de paa hinanden følgende maksima af de 

 sekundære variationer stadig er blevne mindre og mindre. Den række 

 endemoræner, vi har mellem Nigardsbræens ende og endeinorænen fra 

 1743 (konfr. kartskissen fig. 4), markerer særdeles tydeligt de sekundære 

 maksima. 



Hosstaaende billede af Brigsdalsbræen viser dennes aftagen fra 

 1871 til 1900. 



