SC, 



ogsaa i geografien i almindelighed og i opdagelseshistorien i særdeles- 

 hed," siger den bekjendte geograf A. Petermann i en omtale af 

 de antarktiske opdagelser. Challengerekspeditionen under Nares 

 naaede vistnok til over 66 gr. s. br. Men den var væsentlig en ocean- 

 ografisk ekspedition til undersøgelse af havet og dets forholde. Den 

 sydlige polarcirkel skulde derefter først passeres i november 1893, og 

 da af en nordmand, kaptein Evensen. 



II. 



I slutten af ottiaarene i forrige aarhundrede var det sterkt paa 

 tale at faa udsendt en antarktisk ekspedition fra de australske kolo- 

 nier. Et væsentligt øiemed skulde være at faa undersøgt, om der var 

 udsigt til lønnende fangst paa hval og sæl ; men man vilde ogsaa tåge 

 sigte paa rent videnskabelige undersøgelser, og der forhandledes med 

 den kjendte svenske polarfarer Adolf Nordenskjold. I 1892 

 var en australsk-svensk ekspedition nær ved at lykkes, videnskabelige 

 foreninger og private tegnede sig for bidrag, og avisartikler søgte at 

 vække almenhedens interesse for sagen. Men saa kom det økonomiske 

 krach, og hele sagen faldt til jorden. 



Alligevel skulde det samme aar, 1892, bringe et omslag og løse 

 det ban, som saa længe havde hvilet over de antarktiske egne. Fire 

 hvalfangere blev udsendte fra Dundee for at forsøge hvalfangst i det 

 sydlige ishav ; blandt skibene var ogsaa det norske skib „ Jason" , kapt. 

 L a r s e n. Eesultaterne var ikke noget videre i økonomisk henseende, 

 og forsøget blev ikke gjentaget. Heller ikke har denne ekspedition 

 bragt nye geografiske, opdagelser ; men interessen for sydpolarforsk- 

 ning blev vakt. I 1893 seilede tre norske hvalfangere afsted, „Jason" , 

 „Heirtha" og „Castor" . „ Jason", som førtes af kapt. Larsen, naaede syd 

 til 68 gr. 10 min. s. br. paa østsiden af Grahams land, ret i syd f or Ame- 

 rikas sydspids. „Jason" fulgte kysten, som var blokeret af en høi isbar- 

 riere, og gjorde flere vigtige iagttagelser over kystens topografi. Det 

 langt fremspringende næs kaldtes Kap Framnæs (66 gr. s. br.). Paa 

 tilbagereisen mod nord opdagedes to smaa øer, Lindenberg og 

 Christensen, der begge viste sig at være virksomme vulkaner. Ber- 

 tha" , kapt. Evensen, havde naaet Syd-Shetlandsøerne og styrede 

 sydover langs vestsidea af Palmers land, forbi Biscoe-øen og naaede 

 69 gr. 10 min. s. br. 



Interessen for undersøgelser i de antarktiske egne var vakt, og det 



