93 



sidste kapitel omtales saa, kort og greit, jordens indre kræfter. 

 Teksten ledsages af endel meget heldig valgte illustrationer, der for- 

 høier bogens værd. Ogsaa denne bog bør vinde indgang her i landet, 

 hvor interessen ved det sidste store jordskjælv og dets mange efter- 

 dønninger er vakt lor de heromhandlecle spørgsmaal. I vore større og 

 mindre folkebibliotheker udover landet bør hverken professor Ussings 

 eller dr. Madsens bog savnes. C. F. K. 



Mindre meddelelser. 



Jordens fløieste bjergtop. Herom bringer Supan i Peter- 

 manns Mittelungen følgende interessante meddelelser. I 1856 fore- 

 slog chefen for den indiske opmaaling navnet Mount Everest, efter sin 

 forgjænger i embedet, som betegnelse for den høieste top i Himalaya- 

 kjæden, cia der ikke fandtes noget indfødt navn paa denne. Da Her- 

 man Schlagintweit aaret efter besøgte Nepal, troede han at 

 have fundet igjen toppen Mount Everest i det fjeld, som behersker egnen 

 om Katmandu, og som kaldtes Gr a u r i s a n k a r. Dette navn trængte 

 saa igjennem i den geografiske litteratur. Men allerede 1886 udtaltes 

 der tvil om Gaurisankar og Mount Everest var identiske. Kapt. H. 

 W o o cl har nu nærmere undersøgt sagen. Han begav sig 1903 til Nepal 

 og har efter omhyggelige maalinger fundet, at Gaurisankar og Mount 

 Everest er to forskjellige høider. Aarsagen til Schlagintweits forveks- 

 ling ligger cleri, at fra hans standpunkt dækkes Mount Everest af 

 Gaurisankar. Med hensyn til høidemaalingerne anser den indiske 

 opmaalings nuværende chef den ældre maaling, 8840 m. o. h., for den 

 rigtigste. Vi maa altsaa nu i vore geografier indføre navnet Mount 

 Everest som den høieste top, og lade det vel kjendte Gaurisankar 

 vige pladsen. Hg. M. 



Tænkende katte. I det engelske tidsskrift „ Nature" fortæller 

 en indsender følgende tre kattehistorier, som sikkerlig ogsaa vil more 

 kattevenner blandt vore læsere. Den ene af disse katte var en stor, 

 glathaaret, flekket kat, som tilhørte en familie, der boede i City. Mel- 

 lem 1846 og 1858 blev eieren, mr. I. E., overrasket ved, at tjeneren kom 

 i forretningstiden til ham paa kontoret, som laa bag huset, og spurgte, 

 om han havde ringet. „Nei, jeg har ikke været i huset", var svaret. 

 Dette gjentog sig oftere. Tilsidst begyndte tjeneren at passe nøie paa 

 og lagde da merke til, at der blev ringet paa spisestuklokken, selv om 

 familien var i et andet værelse. Da han efter en saadan ringning ilede 

 til spisestuen og aabnede døren, var der, som saa ofte før, ingen i stuen, 

 kun katten benyttede leiligheden og smuttede ud gjennem døren. Dette 

 vakte tjenerens mistanke. Han fangede katten ind igjen og lukkede 

 den med forsæt inde i spisestuen. Her var en skind lænestol plaseret 

 saaledes, at katten, naar den sprang op og stillede sig paa stolarmen, 

 kunde naa klokkesnoren med forpoten, og det viste sig, at den, hver 



