126 



forholde en svag kamferlugt som følge af sin kamfergehalt, den træder 

 især frem ved gnidning. Derved kan celluloidvarer fordetmeste let 

 kjendes; dog kan vi nævne, at man nu ofte anvender andre lidet eller 

 slet ikke. lugtende stoffer i kamferets sted. 



For fremstilling af mange gjenstande af celluloid er dennes egen- 

 skab at blive blød og plastisk ved at opvarmes til ca. 120° C. af stor 

 vigtighed: det gjælder, at den i denne tilstand lader sig bringe i en- 

 hver form eller udvalse i ganske tynde blade. Allerede, i varmt vand 

 fra 70 — 100° blir celluloiden saa bøielig, at man kan give den mange- 

 slags former. Ved fortsat opvarmning til 140° blir den ugjennemsigtig, 

 og varmes den endnu lidt til, begynder den pludselig at dekomponeres 

 under sterk røgudvikling. Denne proces indtræffer derimod ikke ved 

 stød eller slag, altsaa kan der ikke være tale om nogen eksplosibilitet 

 hos celluloiden. Den er meget brændbar, og antændt brænder den 

 hurtig op med opblussende flamme og udvikler herunder, som før nævnt, 

 sterk røg og kamferlugt. Det S} T nes, som om nitrocellulosen herunder 

 forbrænder ved hjælp af sit eget surstof, mens kamferet, som følge af 

 den opstaaede varme, fordamper. Stoffets lette brændbarhed nødven- 

 diggjør selvfølgelig en vis forsigtighed ved brugen af celluloidgjenstande. 

 Man maa vogte sig for at komme for nær ilden med dem! 



I kemisk henseende er celluloiden temmelig modstandskraftig, an- 

 gribes ikke af vand, fortyndede syrer eller alkalier, kun koncentreret 

 svovl- og salpetersyre opløser den langsomt. Derimod angribes den 

 merkbart eller opløses af spiritus, æter og mange andre kemiske væd- 

 sker; dette skal vi nærmere omtale under cellulosens anvendelse. 



(Forts.) 



Mindre meddelelser. 



Skelethulerne ved Mentone. For et par aår siden indeholdt 

 „Naturen" (1903, p. 59 og p. 206) nogle meddelelser om fund af ske- 

 letter af forhistoriske mennesker i huler ved Mentone ved den fransk- 

 italienske grænse. Udgravningerne blev foretagne paa bekostning af 

 fyrsten af Monaco, som ogsaa i de sidste aar har fortsat disse under- 

 søgelser. De er bleven ledet af professor MarcellusBoule og 

 var hovedsagelig rettede mod den saakaldte „Grotte du Prince", som 

 ikke tidligere har været udgravet. Efter det engelske tidsskrift «Na- 

 ture" (19de januar 1905) skal vi her give et kort referat af resul- 

 taterne af disse udgravninger, som ikke alene er af stor interesse 1 for 

 zoologen og antropologen, men ogsaa for geologen. De kaster lige- 



