1 55 



og de opr in delige stamfædre. Det er ogsaa en almindelig erfaring, at 

 alle saadanne nye kunstsorter er desto ømfindtligere mod skadelige 

 naturindvirkninger jo længere deres „anerække" er, og at de efter 

 længere tids forlob svækkes. En følge af denne ømfindtlighed er 

 potetens stigende tilbøielighed til at angribes af snyltere (parasiter), 

 saaledes den i 1845 for første gang i Europa optrædende, fra Amerika 

 importerede sop peronospora i n f e s t a n s, der bragte poteten 

 til at raadne og var meget ondartet. 



Merkelig nok bar man ikke søgt nye varieteter i potetens gamle 

 hjemland Sydamerika, hvilket tyskeren Ed. Hahn anbefaler, idet 

 han gjør opmerksom paa, at de der avlede, gamle racer er vel skikkede 

 for tyske klimaforholde. 



En potetart, sumppoteten (solanum commersonii) 

 og en nærbeslægtet form (s. o h r o n d i), eler stammer fra atlantisk 

 Sydamerika, synes at frembyde interesse for os, da den er meget haard- 

 før og trives godt, saavel i tør som fugtig jord; dens knolde er ogsaa 

 vel at merke meget modstandskraftige mod kulde. Kultivere! i Mar- 

 seille har den gjort gode fremskridt, tiltaget umaadelig i vægt (fra 2 

 til henimod 400 gr.) samt vundet i næringsværdi og velsmag, alt dette 

 i kort tid. Der er ogsaa opstaaet en violet varietet af den, som ud- 

 merker sig ved en meget fin, aromatisk smag. 



Poteten har naaet en udbredelse som ingen anden kulturplante. 

 Nordamerika har den erobret til den 67de breddegrad, og i Europa 

 dyrkes den helt op i 71 n. b. ; i Neapels klima trives den ogsaa, dyrket 

 i den koldere aarstid. Denne akklimatisationsevne har den vistnok 

 medbragt fra sit gamle hjem, hvor der tildels findes klimatiske forhold, 

 der svarer til Neapels septemberklima, mens den paa Andernes høi- 

 sletter lever under haarde vilkaar, der svarer godt til vore norske 

 paa sine steder. Man er her i Europa i almindelighed altfor ængstelig 

 for at potetesgræset skal fryse om vaaren. Som tyskeren Schiller 

 T i e t z har iagttaget i en aarrække, overvinder poteten let denslags 

 frostskade, ja han paastaar endogsaa, at det vil virke heldigt for en 

 tidlig potetavl at sætte poteter om høsten istedenfor allerede tidlig om 

 vaaren, af frygt for frost. Dette til eftertanke for vore egne potetavlere 



