159 



træthed har man deriniod hidtil ikke med sikkerhed kjendt. Man antog 

 dog tidligere, at der under muskelarbeidet foregik kemiske spaltninger 

 i legemet, der virkede som gifte paa musklernes videre virksomhed. 

 nedsatte mere og mere deres ydelsesevne, og paa en maade langsomt 

 lammede dem. indtil de tilsidst blev ude af stand til alt videre arbeide. 



Denne teori synes nu ved de nyere forskninger paa en overra- 

 skende maade at skulde blive bekræftiget, og paavisningen heraf blir 

 saa meget mere interessant, da der samtidig synes at være mulighed 

 for at finde en gift, som kan være modgift mod træthedsgiften og para- 

 lysere den. 



I novembermødet ifjor i det fysiologiske selskab i Berlin holdt dr. 

 W e i c h a r d et foredrag herom, som i flere henseender var høist inter- 

 essant og som vi derfor nærmere skal omtale. Weichard bemerkede 

 nemlig meget rigtigt, at dersom de fysiologiske aarsager til træthed 

 var at søge i dannelsen af en muskelgift, saasom denne hypotese paa 

 staar, saa maa det være muligt ad kemisk vei, at isolere denne gift 

 og eksperimentere med den. Det lykkedes ham ogsaa at udskille denne 

 hypotetiske gift af muskelplasmaet hos varmblodede, som var gaaet til- 

 gruncle af muskeltræthed, og derpaa at vise, at saasnart denne gift 

 blev indsprøitet i større doser i et andet dyrs blodbane, optraadte der 

 hos dette øieblikkelig de typiske kjendetegn paa træthed. 



Til dette værdifulde bevis knytter der sig imidlertid et andet af 

 endnu større betydning. Som bekjendt kan det menneskelige og et 

 dyrs legeme vænne sig til hvilkensomhelst gift, naar den stadig og 

 regelmæssig i ubetvdelige, uskadelige mængder blir det indgiven, saa 

 at legemet tilsidst endog kan taale saa store doser gift, at de vilde vir- 

 ket skadeligt paa et andet individ, ja endog dræbt det ; paa det hærdede 

 legeme har derimocl giften ikke mere nogen indvirkning. Vel kjendt 

 er jo historien om Mithridates, som skal have vænnet sig i den 

 grad til alle sorter gifte, at han, da han vilde begaa selvmord, ikke 

 kunde forgifte sig. Vi kan ogsaa henvise til de utallige millioner men- 

 nesker, som har vamnet sig* til ret sterke doser af giftene alkohol, niko- 

 tin, opium, morfin o. s. v. Videnskaben forklarer efter professor 

 E h r 1 i c h denne det levende legemes afstumpning mod alle slags gifte 

 og særlig mod infektionssygdommene, ved at der i legemet danner sig 

 modgifte, som straks møder de giftstoffe, som har trængt sig ind i lege- 

 met og uskadeliggjør dem. Hensigten med den velkj endte, velsignel- 

 sesrige koppeindpodning er jo, videnskabelig talt, den, at faa dannet i 

 legemet en særegen, stadig tilstedeværende koppemodgift, som for altid 

 gjør enhver infektion mod koppegiften uskadelig. Enhver gift (toxin) 

 har i legemet sin særegne modgift (antitoxin). 



Støttende sig til disse storartede kjendsgjerninger, som ved talrige 

 eksperimenter var blevne videnskabens sikre eie, drog Weichard 

 den slutning, at det ogsaa maatte være muligt at fremstille i det levende 

 legeme en modgift mod træthedsgiften. For at opnaa dette, indspiøi- 

 tede han med længere mellemrum i blodløbet hos nogle forsøgsdyr gan- 

 ske maa mængder af sin gift, og det lykkedes ham ogsaa snart at ucl 

 vinde af disse dyrs serum det forønskede antitoxin. Dyr, som blev 

 indsprøitede med dette antitoxin, taalte godt saa svære muskelanstren- 

 gelser, at ikke beskvttede dyr hurtiet blev ødelagte deraf. Antitoxinet 



