166 



R a v n e f j e 1 cl e t, hvis side faldt ud, er en del af det høie land 

 mellem Loenvand og Olden vand, hvilken strækning er dækket af en 

 betydelig og høi ismark. Melheim nibba naar her 1655 m., der- 

 ofter følger bræen paa Ravnefield 2003 m. høi, og fra denne er der 

 efter beretning fra ofncererne ved opmaalingen en vid og høist merk- 

 værdig udsigt, hvad der er rimelig nok, eftersom det høieste punkt 

 paa den skjoldformede JostedoJsbræ ikke er mere end 35 m. høiere, 

 idet den ligger 2038 m. over havet. 



Fra høiderne her, hvor sne og ismarken altid dækker overfladen, 

 ser man med forbauselse, hvorledes der paa randen af de trange heste- 

 skoformecle dale styrter ned i et sæt fjeldvægge paa 1000 m., skrække- 

 lige, nøgne sider uden spor af vinterens sne eller sommerens græs, som 

 en nøitral skillevæg mellem vinterlandskabet i høiderne og somme- 

 rens ager og eng dybt nede under afgrunden. 



Oppe ved afgrundens kant ligger der en hvid, straalende rand, 

 som er profilet gjennem den evige sne, mens der i dybet ligger birke- 

 krat og orekrat spredt mellem markerne. 



I høiden er der stilhed og død, mens bækkene bruser i dybet, 

 hvor fæet brøler, og hvor folk holder paa at slaa græs. Slig er de 

 bygget alle de dale, som gaar op mod Jostedalsbræen, idet fjeld- 

 siderne pludselig naar ned fra den evige sne til ringe høide over 

 havet. 



Her, skriver geologen N a u m a n n, finder øiet vakkert grupperet 

 alt det, som man andetsteds maa søge enkeltvis; en krystalklar indsjø 

 liggende som et speil, over dette s ætter sorte klipper tilveirs i dum- 

 dristige former, i høiden smykkede med takkede jøkler, disse isuhyrer, 

 som født i et andet hjem, frygtløst og sikkert kryber ud over de svim- 

 lende afgrunde for at beskue den venlige dybe dal. 



Det kan ikke forundre, at landskaberne, der er saaledes bygget, 

 med stupbratte hængende sider, med is i høiderne og med en bety- 

 delig nedbør, er udsat for sneskred og stenskred, og efterretningerne 

 om ulykkelige stenskred fra disse egne er ikke faa, og om sneskredene 

 endnu flere. 



Vistnok bestaar landet af faste og haarde bergarter, grovkornede 

 gneisser, og kun i lande, byggede af fast sten, kan deslige hængende 

 fjeldsider overhovedet staa;men fjeldet er gjennemsat af sprækker og 

 afløsningsflader, og den fasteste sten falder i tidernes løb som et offer 

 for den forvitring og erosion, som intet i længden kan modstaa. 



