173 



serer intet lægemiddel nden at forbinde fremstillingen af det rned en 

 eller anden slags besværgelse, f. eks. af den onde aand, der antages at 

 have foraarsaget sygdommen, og de helbredende urter bliver indsamlet 

 under iagttagelse af visse ceremonier. Saadanne overtroiske forestil- 

 linger har ogsaa i Europa holdt sig temmelig langt ned igjennem 

 tiderne. Saaledes skulde, ifølge tysk folketro, den vidunderlige alrune- 

 rod indsamles før solopgang, efter at man „i tre nætter havde paa- 

 kaldt den." Indsamlingen skede paa den maade, at planten, efter at 

 jorden om den var gravet løs, bandtes til halen af en sort hund. 

 Naar hunden sprang til, rykkedes roden løs, men hunden faldt i det 

 samme død om. Samlet paa denne maade, var airuneroden ikke blot 

 et høit skattet lægemiddel, men tjente paa samme tid som et slags 

 ,,ønskekvist" , særlig pristes den som kjæidighedsvækkende middel. — 

 Ved siden af lægemidler af den art som ovenfor nævnt, anvendtes 

 og anvendes tildels endnu i Kina de saakaldte talismaner. En saadan 

 talisman er en gjenstand, en sten, et stykke metal eller lignende, paa 

 hvilken man ved hemmelighedsfulde ceremonier overfører den egen- 

 skab, som visse himmellegemer besidder ; den nemlig at øve indfly- 

 delse paa sygdom og fremkalde en legemlig sund tilstand. Ofte er 

 talismanen kun en besværgelsesformular, opskrevet paa et stykke papir. 

 I alle tilfælder skal den bæres af den syge, helst nærmest legemet. 

 Enkelte talismaner har ikke alene en helbredende virkning, men ogsaa 

 en præventiv virkning og beskytter mod forskjellige sygdomme. Talis- 

 maner sælges af den kinesiske medicinmand, som anden medicin. 



Fra Ægypten gik lægemiddelkunsten i arv til grækerne. Her laa 

 i begyndelsen kunsten at fremstille lægemidler fornemmelig i hænderne 

 paa Asklepionpresteme, de saakaldte ,, Asklepiacler" , der i sine templer, 

 midt i hellige lunde eller i nærheden af helbredende kilder, kogte og 

 rørte sine urtesafter under mange slags besværgelser. Den berømtesio 

 asklepiade, Hippokrates (460 — 377 f. Kr.), byggede vistnok paa 

 naturens selvhelbredencle magt, men han satte dog en klog og for- 

 nuftig anvendelse af medikamenter overordentlig høit. Han anvendte 

 euphorbium (vortemelk), helleborus og veratrum (nyserod) og omtaler 

 i sine skrifter 60—70 andre stoffe, hvoriblandt alun, cantharider 

 (spanskfluer) og honning. 



Valmuens søvnbringende virkning var kjendt af grækerne (Hip- 

 pokrates). Morpheus, den græske søvngud, har (ligesom faderen Hyp- 

 uos) som attribut en valmue. 



