175 



Tiden efter Galenus bragte for Europa et almindeligt forfald 

 paa lægemiddelkunstens omraade. Rigmænd overlod tilberedning af 

 medicin til sine slaver, niveauet sænkedes, og kunsten misbrugtes 

 endog i forbryderske øiemed. Der opstod en klasse af giftblandere af 

 begge kjøn, der siden gjennem aarhundreder, ja helt ind i middelalde- 

 ren har drevet sin lyssky bedrift. 



Antallet af giftblandere og særlig giftblandersker, var specielt hos 

 romerne uhyggelig stort, saa stort, at der allerede dengang udviklede 

 sig en særegen kunst, nemlig behandlingen af de folk, der var særlig 

 udsatte for giftmord. Denne kunst, der i vor tid tildels baseres paa 

 kemiske grundsætninger, med andre ord er bleven en videnskab (for- 

 ensisk kemi), blev dengang drevet uden spor af forstaaelse af giftens 

 natur eller sammensætning. Den tids eksperimentatorer var heller 

 ikke saa hensynsfulde mod menneskeslegten som nutidens forskere, 

 der først eksperimenterer med dyr. Der fortælles nemlig om flere af 

 datidens tyranner, at de udførte sine forsøg med slaver, hvem de først 

 gav giften og derefter modgiften. 



Mens saaledes lægemiddelkunsten hos romerne forfaldt til gift- 

 blanderi eller slavearbeide, blomstrede den i en mere uforfalsket skik- 

 kelse hos araberne, særlig i Damaskus og Bagdad. 



De arabiske læger havde et mere spiritualistisk syn paa naturen 

 og dens processer end Galen, og det blev, gjennem den uddybning, 

 som den galenske skole fik i Arabien, mere Galen i arabisk omplant- 

 ning, der blev vestens forbillede, end den oprindelige græske Galen. 



Saavel i Damaskus som i Bagdad dannedes der farmaceutiske 

 skoler i forbindelse med medicinske, og i Bagdad blev ogsaa i det Sde 

 aarhundrede det første apotek oprettet og i det 9de aarhundrede den 

 første farmakopø udgivet. Allerede paa Galens tid var salget af læge- 

 midler mere og mere gaaet over til enkelte, særlig dertil beskikkede 

 læger („pharmaceutae"), uden at dog noget skille mellem farmaci og 

 medicin derved var opstaaet, idet de fremdeles var læger, der be- 

 skjæftigede sig med tilberedningen af lægemidler. Ved oprettelsen af 

 særskilte apothek blev imidlertid det første skridt tåget til en sondring 

 mellem medicin og farmaci. 



At denne arbeidsdeling har havt en gavnlig indflydelse paa læge- 

 middelkunstens udvikling kan neppe være tvil underkastet. Arbeids- 

 delingen og specialiseringen har jo været betegnet som en betingelse 

 for al høiere kultur. Man ser jo, at kun de folkeslag er naaet fra 



