179 



ganismens svækkelse efter overstaaede sygdomme, o. s. v. o. s. v. Dette 

 forklarer os for en stor del, hvor forskjelligt sygdommen kan arte sig 

 hos de enkelte individer. Selv om vi nu, efter de foreliggende forsøg, 

 ikke kan betvile den menneskelige tuberkelbacils evne til at smitte paa 

 kvæg og omvendt, er det dog et andet spørgsmaal, om de menneskelige 

 og kvægbacillerne har den samme grad af smittefarlighed for den men- 

 neskelige og dyriske organisme, eller om deres herjende virkninger paa 

 mennesker og dyr er forskjellige. Hvad hornkvæget angaar, er vi 

 temmelig godt paa det rene med sagen. Dyrene smittes let af ,.perle- 

 sygebacillen" og dør da i løbet af nogle faa uger. Det er derimod 

 meget vanskeligt at faa dem smittede med menneskets tuberkelbacil, og 

 i tilfælde dette lykkes, dør de i almindelighed ikke af sygdommen. I 

 modsætning hertil har man endnu ikke opnaaet klarhed med hensyn 

 til den menneskelige organismes modtagelighedsgrad overfor kvægets 

 og menneskets baciller, og dog maa netop dette spørgsmaal interessere 

 os i høi grad fra et hygienisk standpunkt. Skulde det nemlig vise sig, 

 at perlesygebacillerne frembyder den samme eller maaske en endnu 

 høiere grad af smittefare for mennesket, som menneskets egne baciller, 

 saa vilde et saadant faktum ikke kunne blive uden indflydelse paa vor 

 opfatning angaaende tuberkulosens opkomst og de offentlige bestre- 

 belser til at forebygge den. 



v. B e h r i n g s opsigtsvækkende anskuelser angaaende tuber- 

 kulosens opkomst, som, hvis de vandt fuldstændigt. terræn, vilde om- 

 reformere i bund og grund de nuværende bekjæmpelsesmetoder, staar 

 i en meget inderlig sammenhæng med det ovenanførte spørgsmaal. De 

 leder nemlig simpelthen til den opfatning, at perlesygebacillen har en 

 meget høi grad af smittefarlighed overfor den menneskelige organisme. 

 Den Behringske hypotese har i høi grad, efter at være offentlig- 

 gjort i pressen, vakt almenhedens interesse, og vi skal i det følgende 

 beskjæftige os nærmere med den. 



Ved forsøg har man fuldt ud konstateret, at ganske unge dyr er 

 ulige mere modtagelige for enhver art af smitte end ældre, og heri 

 sker der ingen forandring, hvad enten man fører smittestoffet ind i 

 blodet, i luftveiene eller i fordøielseskanalen, Det faktum er af særlig 

 vigtighed, at nyfødte eller kun nogle dage gamle dyr, med uskadte 

 legemsvæv, lader sig smitte af bakterierne og deres gifte i portioner, 

 som kun virker paa ældre dyr, naar de bringes direkte i blodet. 



