181 



og som regnes til eggehvidestofferne, ude af stand til at virke paa 

 voksne dyr. 



Som læserne vil erindre, anvendes tuberkulinet som diagnostisk 

 middel for at konstatere tuberkulose ; det maa da hos voksne individer 

 indsprøites i blodet, mens det hos nyfødte blot behøver at indføres i 

 fordøielseskanalen. 



Da man nu ikke længer kan betvile, at kvægtuberkulosen kan 

 overføres paa mennesket, og da man ved, at melk af tuberkuløse kjør 

 kan indeholde uhyre mængder af tuberkelbaciller, maa man selv- 

 følgelig kunne slutte, at tuberkuløs melk er overordentlig farlig for 

 nyfødte, mens faren mindskes betydelig for ældre individer med deres 

 modstandskraftige slimhinder. Dette forhold gjælder naturligvis ikke 

 blot tuberkelbaciller, men ogsaa andre sygdomsspirer, der kommer ind 

 i fordøielseskanalen. Det viser sig ogsaa ganske rigtig, at kunstig 

 ernærede børn opviser en betydelig større sygelighedsprocent end 

 diende børn. Naar talen er om tuberkulose, maa man altsaa bestemt 

 advare mod at give børn, især diebørn, ukogt melk. Voksne folk er, 

 ifølge v. Behrings anskuelse, ikke saa let udsatte for faren med 

 sine beskyttelsesindretninger, men her maa man dog tåge en vis reser- 

 vation. Er slimhinden svækket og forrevet ved visse sygdomme som 

 katarrer, har bakterierne selvfølgelig ulige bedre chancer for sine an- 

 greb. Der skal ubeldigvis ikke saa meget til for at svække slimkin- 

 derne. 



Sikker er man altsaa aldrig, om man end maa antage, at en smitte- 

 overførelse fra det ene menneske til det andet vil være mere skjæbne- 

 svanger end en infektion af dyrisk oprindelse. Vi bør altsaa kunne 

 opstille den almindeligc regel: nyd kun kjød og melk i kogt tilstand! 

 Nu har v. Behring ytret den tanke, at man muligens kunde beskytte 

 mennesket mod tuberkulose ved hjælp af melk fra immunicerede kjør. 



Ved immunicering forstaar man en fremgangsmaade, hver- 

 ved man gjør en organisme modstandsdygtig overfor en sygdomsgift, 

 ved at indføre denne gift i en mildere form i legemet og derved af- 

 værge et alvorligere angreb af samme sygdom, som f. eks. ved den al- 

 mindelige koppevakcination. Denne immunitet muliggjøres derved, 

 at der i immunicerede mennesker og dyrs blod opstaar visse beskyt- 

 tende stoffer, som uskadeliggjør den angjældende sygdoms gifte; heraf 

 kommer det, at folk, der engang har haft skarlagensfeber, mæslinger 

 o. a., er beskyttede mod ny smitte. 



