Disse beskyttelsesstoffer, som cirkulerer i blodet, kan ogsaa over- 

 føres til fremmede organismer med dyrets blodserum. Saaledes kau 

 man f. eks. immunicere dyr mod difterit ved at indsprøite dem med 

 stigende mængder difteritgift. Indfører man blodserum af saadanne 

 immunicerede dyr i andre, gjøres ogsaa disse immune, og indpodes 

 de beskyttende stoffer (antitoxiner) i allerede syge dyr og mennesker, 

 saa uskadeliggjør disse stoffer de i vedkommende organisme forekom- 

 mende bakteriegifte (toxiner) og neutraliserer deres virkninger paa 

 legemets organer. Difterit serumet, til hvilket v. Behrings 

 navn er knyttet paa den mest berømmelige niaade, er et udmerket 

 eksempel paa det ovenanførte. Det er neppe tvil underkastet, at der 

 ogsaa ved tuberkulosen dannes den slags beskyttelsesstoffer, og heller 

 ikke er det usandsynligt, at de forskjellige individers modtagelighed 

 for tuberkelsmitte og sygdommens forskjelligartede forløb hænger sam- 

 men med forekomsten eller mangelen paa den slags stoffer, det vil 

 sige, med legemets evne til at frembringe dem i tilstrækkelig mængde. 



Det rykkedes v. Behring at gjøre kvæg immunt mod en tuber- 

 kelbacil ved gjentagne gange at indsprøite stigende doser af en tuber- 

 kelgift med svækket styrke, mens den samme dosis usvækket bakterie- 

 kultur dræbte andre, ikke immunicerede dyr, i løbet af tre uger. Den 

 slags immunitet kan vi nu ikke forklare os uden at antage en fore- 

 komst af beskyttende stoffer i de forud behandlede dyrs organisme. 

 Det er forøvrig ikke udelukket, at disse stoffer overføres fra blodet til 

 melken af ikke immunicerede dyr (kjør), og at de ved ny deisen af 

 den slags melk kan overføres til andre individer. Men dette kan kun 

 være diende dyr, hvis slimhinde, som før nævnt, tillader den slags over- 

 førelse. 



Denne, af v. B e h r i n g hævdede opfatning, er en følgeslutning 

 af en anden tanke med hensyn til tuberkulosens opkomst, hvormed 

 den berømte forsker dog etaar temmelig isoleret. 



v. Behring henlægger nemlig tiden for tuberkulosesmitten til 

 menneskets tidligste ungdom : barnet smittes, paastaar han, ikke det- 

 voksne menneske. Ethvert menneskes tuberkulose repræsenterer paa 

 en vis maade kun et udbrud af en i barneaarene erhvervet tuberkulose. 

 Denne har hele tiden slumret i organismen, været latent, indtil visse 

 leilighedsaarsager, der har svækket organismens modstandskraft, har 

 bragt sygdomen til at blusse op. Til den slags leilighedsaarsager reg- 

 ner v. Behring ogsaa en senere optrædende tuberkulosesmitte, men 



