193 



idet disses atomer igjen spaltes i sine bestanddele, men istedetfor at 

 denne undergang, ifølge alle gamle myter, skulde gaa for sig ved en 

 pludselig revolution, gaar den saa langsomt og umerkeligt for sig, at 

 vi endnu kun kan tale om den med formodninger, der om kortere eller 

 længere tid sandsynligvis vil blive mere eller mindre sikre erkj endelser, 

 eftersom man finder op metoder til nærmere at prøve og undersøge 

 dem. Naturens saakaldte kredsløb faar ved disse ideer en betydelig 

 udvidelse ; af eteren opstaar, ved en eiendommelig gruppering af dens 

 bestanddele, kraft i form af elektroner eller det elektriske fluidum, som 

 man allerede nu delvis kan behandle saalecles, at det tildels kan vise 

 samme egenskaber som stoffet, dog altid forskjelligt fra dette derved, 

 at det ikke er underkastet tyngdeloven. Naar saa dette* elektriske 

 fluidum yderligere kondenseres, blir det til atomer, de mindste bestand- 

 dele af stoffet, og alt efter de forskjellige grupperinger af fluidets 

 enkelte dele eller elektronerne, blir stoffets former forskjellige; i disse 

 former er der en meget stabil ligevegt, hvorfor de ikke let spaltes, men 

 dog sker dette under forskjellige indvirkninger, hvorfor stoffet igjen 

 langsomt gaar tilbage til kraft og fra denne igjen til eter. 



I vor almindelige forskning over naturen og verdensbygningen 

 famler vi alene med grovere fænomener, og selv om den her skitserede 

 nye betragtning af verdensordningen er rigtig, vil der dog indenfor 

 den være utallige opgaver at udgranske, og menneskeheden vil have 

 mere end nok at gjøre for at greie alle gaader, rimeligvis endnu i saa 

 lange tidsrum, at vi ikke behøver at frygte for, at den skal blive over- 

 modig, fordi den mener sig at have løst livsgaaden. 



Jeg nævner dette, fordi det endnu er altfor almincleligt at beskylde 

 naturvidenskaben for overmod, fordi den indlader sig paa problemer, 

 som mange mener ligger over menneskelige evner ; men dette er en 

 uretfærdig beskyldning. Mennesket er nu engang slig, at det maa 

 granske, og jo mere det gransker, desto mere finder det, og desto 

 mere blir det overbevist om, at det selv kun er en yderst liden potentat 

 i den store mangfoldigbed, saa granskningen snarere avler beskeden- 

 hed end overmod. Og at ville sætte grænser for forskningen er taabe- 

 ligt, fordi det er umuligt; mennesket kan simpelthen ikke lade være 

 at forske. Og selv om vi kj endte alle verdens hemmeligheder, saa vi 

 kunde indrette vort liv derefter for at naa den høieste lykke, er jeg 

 ræd for, at vore menneskelige egenskaber er af den art, at vi ikke 

 Naturen 1905. 13 



