195 



Efter Gilbert fulgte en række forskere, som med held dyrkede 

 den nye videnskab. Opdagelse fulgte paa opdagelse, og eftersom 

 kjendskabet til elektriciteten steg, var det ogsaa naturlig, at man ikke 

 længere følte sig tilfreds med Gilberts trange ramme, selv om 

 enkelte havde udvidet den. 



Det blev Franklin og S y m m e r, som kom til at opstille 

 hver sin teori, der begge har holdt sig til vore dage. 



Franklin mente, at der i hele den stoflige natur var udbredt 

 et fint stof, som man gjerne kunde kalde eter. Indeholdt en gjenstand 

 mere af denne eter, end den havde ialmindelighed, saa blev den positiv 

 elektrisk, indeholdt den mindre, var den negativ. 



S y m m e r paa sin side kom paa en eiendommelig maade til sin 

 opfatning. En aften, som han tråk af sig sine sorte silkestrømper, 

 lagde han merke til, at de var elektriske. De sprikede sterkt, naar 

 han bragte dem nær hverandre. Det samme gjorde to hvide strømper, 

 mens en hvid og en sort tiltrak hverandre. Disse iagttagelser bragte 

 ham til at fremsætte den velkjendte lære, at der er to slags elektricitet. 



Gilbert støttede sig til erfaringen fra det daglige liv, naar han 

 forklarede den elektriske tiltrækning ved en udpresset vædske. Vil 

 man nemlig have fat paa en ting, maa man enten naa den med hæn- 

 derne eller med en stang. Der maa, for at en gjenstand skal kunne 

 virke paa en anden, være tilstede noget, som overfører paavirkningen. 

 Ogsaa Newton antog, da han opstillede sin gravitationslov, at kraf t- 

 virkningen mellem himmellegemerne overførtes af et stof, som var 

 udbredt i hele himmelrummet. Han udtalte sig ikke nærmere om 

 dette overføringsrniddel, og da hans efterfølgere mente at kunne klare 

 sig uden denne antagelse, blev den snart glemt. Senere viste Cou- 

 1 o m b, at de elektriske og magnetiske kræfter fulgte i sin virkemaade 

 en lignende lov som gravitationskraften, og det var derfor naturlig, afc 

 man ogsaa betragtede disse kræfter, som om de kunde virke gjennem 

 det tomme rum. De var, hvad man kalder, afstandskræfter. 



I 1831 begyndte Faraday sine elektriske og magnetiske under- 

 søgelser. Han ansaa det for urimelig, at kraft kan virke, hvor i intet 

 stof er. Han opstillede derfor sine kraf takser eller kraftlinjer og slog 

 med dem bro gjennem det tomme rum. 



Lægger man over en magnet et stykke papii-, bestrøet med jern- 

 støv, saa vil dette under magnetens paavirkning ordne sig i buede 

 linjer mellem nord- og sydpol. Disse linjer gav Faraday fysikalsk 



