196 



realitet. Han kaldte dem kraftlinjer. Ved disse forklarede han de 

 magnetiske og elektriske tiltræknings- og frastødningsfænomemer. 

 Som spendte elastiske snore trækker sammen gjenstande, der er fæstet 

 til deres ender, saa drager de magnetiske og elektriske kraftlinjer, som 

 er spendte mellem er> magnetisk nord- og sydpol eller mellem en posi- 

 tiv og negativ elektriseret gjenstand disse sammen. Gjennem jern- 

 støvet viser disse linjer en buet form. De støder hverandre bort. De 

 bliver, som masklerne ved sin sammendragning tykkere og kræver 

 derfor mere plads. 



Mellem to ens magnetiske eller ens elektriske legemer gaar ingen 

 kraftlinjer. De vil kun trykke hverandre bort og drive legemerne 

 fra hverandre. 



For elektrotekniken er Faradays kraftlinjeteori af den største 

 betydning ; thi den er det ledende princip, enten man konstruerer en 

 telefon eller en dynamo paa tusinder af hestekræfter. 



Senere har M a x v e 1 1 godtgjort, at kraftlinjerne er retningslinjer i 

 eteren, og at de elektriske og magnetiske fænomener kan forklares 

 ved de spændinger og dreininger, som eteren undergaar langs og om 

 disse linjer. 



Hvad er elektricitet, og hvad er eter og i hvilket forhold staar 

 begge til det veibare stof? Vi vil dristig følge de freidigste aander, 

 som har faaet luft under vingerne efter radiums opdagelse. 



Sender man en elektrisk strøm gjennem en saltopløsning, saa 

 spaltes den. De udskilte bestanddele kaldes positive og negative joner. 

 Strømmen forskyver i disse i hver sin retning. Ved denne spaltning 

 er det, at den elektriske strøm bliver ledet gjennem en vædske. Ogsaa 

 luften kan joniseres f. eks. under røntgenstraalernes paavirkning. 



En nærmere betragtning af denne spaltningsproces har ledet til 

 den antagelse, at ethvert atom maa være ladet med en bestemt mængdo 

 elektricitet. Der gives atomer, som er ladede med det dobbelte og 

 tredobbelte af denne mængde, men intet som har en brøkdel af denne 

 ladning. Elektriciteten kan følgelig ikke være delbar i det uendelige 

 men maa have en grænse for sin delbarhed. I. I. Thomson har 

 beregnet, at om man tænker sig denne mindste mængde elektricitet 

 fortættet til en kjerne af størrelse en hundrede tusendel af et atom, vil 

 den have en masse af en tusendedel af vandstofatomet. Denne mængde 

 elektricitet har man kaldt elektron. 



De negative elektron kan frigjøre sig for atomet og farer da 



