210 



menneskets forhold til udenverdenen, den primære aarsag til at høire 

 arm er kraftigere udviklet, og at den høire haand er mere hændig. 

 Hertil kommer kulturelle faktorer. 



En ganske ny teori opstillede Andrew W i 1 s o n. Idet han 

 gik ud fra den kjendsgjerhing, at de centre, som behersker høire arms 

 bevægelser, ligger tæt ved venstre hjernehalvdels talecentre, fremsatt*! 

 han det spørgsmaal : ,,Er det ikke sandsynligt, at høire halvdel af 

 vort legeme er overlegent, fordi det har holdt trit mecl udviklingen af 

 sproget?" Han benegter, at rethændtheden kan afledes fra den ved- 

 varende øvelse fra barndommen af i brugen af høire haand og anser 

 den som et evolutionsresultat fra det dobbelthændede stadium. Kjæv- 

 hændtheden, som Daniel Wilson bar offret en hel bog, søger 

 Andrew Wilson ikke at forklare. 



Saameget mere indgaaende er de oplysninger, som Liiddecken 

 giver i sin i 1900 udkomne bog „Rechts- und Likshandigkeit" over 

 saavel kjævhændthed som rethændthed. Denne desværre for en tid 

 siden afdøde læges bog er i videnskabelig henseende den værdifuldest© 

 af alle de skrifter, som har omhandlet dette tema, og den vil sandsyn- 

 ligvis være grundlæggende. Liiddecken har behandlet sagen heil 

 igjennem anatomisk og baseret sine resultater paa grundige studier. Den 

 røde traad, som gaar gjennem hans fremstilling, er at man absolut maa 

 forkaste muligheden af, at rethændtheden eller skjævhændtheden beror 

 paa noget tilvandt. Blån dt andet siger han : ,,fuldstændig uholdbar 

 er den opfatning, at mennesket, selv om begge hjernehemisfærer oprin- 

 delig skulde have havt samme funktion, har Jndskrænket mere og mere 

 samarbeide mellem disse og vænnet sig til en mere fordelagtig brug 

 af den ene haand." Allerede den anatomiske kjendsgjerning, at 

 centret for sprogmuskulaturen kun kommer til en mere fuldkommen 

 udvikling paa den ene side af hjernen — hos en rethændt kun paa den 

 venstre side — udelukker rigtigheden af, at rethændtheden kan være 

 noget, man har vænnet sig til. 



Liiddecken vender sig mod den meget udbredte mening, at 

 kjævhændthed er et fænomen, som kun skulde være indskrænket til 

 haanden. Snarere kommer herunder i betragtning dets fysiologiske 

 forhold af hele den venstre side, som hos den kjævhændte opviser de 

 samme eiendommeligheder, som den høire hos den rethændte. Denne 

 tese, som Liiddecken søger at fastslaa i detail, samt hvad ogsaa 

 Bolk og Biervliet paaviste, at den vigtigste forklaringsgrund til 



